Справа № 161/14944/25  Провадження №33/802/671/25 	Головуючий у 1 інстанції:Ковтуненко В. В. 	
	Доповідач: Денісов  В. П.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року                                                                 місто Луцьк
Суддя Волинського апеляційного суду Денісов В.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2025 року щодо нього,
В С Т А Н О В И В:
Вказаною постановою  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто із нього на користь держави 605 гривень 60 копійок судового збору.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить поновити строк на апеляційне оскарження, мотивуючи це тим, що оскаржувану постанову він отримав лише 11.09.2025. 
Перевіривши матеріали справи та доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, доходжу висновку, що клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга підлягає поверненню з таких підстав.
Апелянт у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження просить поновити цей строк, мотивуючи тим, що оскаржувану постанову він отримав лише 11.09.2025. 
Проте, зазначені доводи апелянта повністю суперечать вимогам ч.2 ст.294 КУпАП, згідно з якими постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня її винесення.
Отже, законодавець пов`язує початок відліку строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції з моментом її винесення, а не з моментом отримання особою копії постанови.
03 вересня 2025 року під час розгляду справи у Луцькому міськрайонному суді Волинської області ОСОБА_1 був відсутній (а.с.24-25). 
В цій справі відповідно до положень ч.2 ст.294 КУпАП строк на апеляційне оскарження закінчився 15 вересня 2025 року (з урахуванням неробочих днів). 
Апеляційну скаргу на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2025 рокущодо нього ОСОБА_1 подав через засоби поштового зв`язку лише 19 вересня 2025 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті, долученому до апеляційної скарги, тобто із пропуском строку на апеляційне оскарження, який закінчився ще 15 вересня 2025 року (з урахуванням неробочих днів). 
Таким чином ОСОБА_1 пропустив строк апеляційного оскарження, передбачений вимогами ч.2 ст.294 КУпАП. 
Посилання апелянта на те, що справу було розглянуто за його відсутності та копію постанови він отримав 11.09.2025 не є поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження так як вони суперечать вимогам ч.2 ст.294 КУпАП, згідно яких постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення, а не з дня отримання.
Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_1 був завчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою від 25.07.2025 (а.с.11), довідкою про доставку повідомлення на номер ОСОБА_1 (а.с.12) та його власноручною розпискою про явку в судове засідання на 10-00 год 03.09.2025 (а.с.14).
Тому відповідно до положень ч.2 ст.294 КУпАП строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня проголошення судового рішення. 
Також згідно власноручної розписки ОСОБА_1 копію оскаржуваної постанови він отримав 11.09.2025 (а.с.29), тобто в межах строку на апеляційне оскарження. який закінчився 15.09.2025 (з урахуванням неробочих днів).
Будь-яких інших причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді Луцького міськрайонного суду від 03 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1 клопотання апелянта не містить. 
Тому доводи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, оскільки суперечать вимогам ч.2 ст.294 КУпАП та повністю спростовуються вищезазначеними матеріалами справи, у зв`язку з чим клопотання до задоволення не підлягає. 
Європейський Суд з прав людини в рішенні «Рябих проти Росії» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Таким чином, Європейський Суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні, вважає, що поновлення судом пропущеного строку без наведення обґрунтованих причин порушує принцип правової визначеності, зокрема порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Положеннями ч.2 ст.294 КУпАП визначено, що апеляційна скарга, подана після закінчення десятиденного строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Підсумовуючи наведені обставини та положення ч.2 ст.294 КУпАП, необхідно відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2025 року щодо нього та повернути апеляційну скаргу особі, які її подала.
На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2025 року щодо нього - відмовити.
Апеляційну скаргу повернути особі, які її подала.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду                             В.П. Денісов