ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                            

08 жовтня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 205/2583/23
провадження № 61-7987св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року у складі судді Федотової В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., Агєєва О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ТОВ «Державна продовольчо-зернова корпорація України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 січня 2023 року на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року у справі № 265/968/21 його було поновлено на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки. 
24 січня 2023 року він приступив до виконання службових обов`язків, а 25 січня 2023 року керівництво АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», шляхом встановлення дискримінаційних вимог та системного психологічного тиску, змусило його написати заяву про звільнення за власним бажанням. 
Звільнення відбулося з грубим порушенням вимог трудового законодавства, оскільки відповідач протягом 16 місяців умисно не виконував рішення суду про поновлення позивача на роботі та лише на вимогу державної виконавчої служби 11 січня 2023 року поновив його на посаді. 
Водночас директор департаменту безпеки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» повідомив йому, що у зв`язку з принциповою позицією позивача щодо поновлення трудових прав через суд, він є «небажаною особою» на підприємстві, йому не дадуть нормально працювати, створять тяжкі умови праці, та знайдуть підстави для його звільнення. 
26 січня 2023 року він направив на адресу відповідача відмову від заяви про звільнення, однак, незважаючи на зазначене, а також те, що заяву про звільнення він написав під психологічним тиском, 08 лютого 2023 року відповідач звільнив його із займаної посади на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Посилаючись на наведене, позивач просив суд поновити його на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 на підставі статті 38 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Зокрема, він реалізував своє право на звільнення з роботи подавши відповідну заяву 
від 25 січня 2023 року, у якій визначив дату звільнення - 08 лютого 2023 року і не посилався на наявність примусу (психологічного тиску) зі сторони керівництва АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», що слугувало підставою для написання цієї заяви.
Після подання заяви про звільнення від 25 січня 2023 року позивач не вчинив дій, зовнішнім проявом яких було б відкликання вказаної заяви, не написав будь-яких заперечень з цього приводу, не довів наявність заяви від 26 січня 2023 року про відкликання заяви про звільнення, тобто не вчинив дій, які б вказували на його бажання продовжити трудові відносини з відповідачем.
Суд визнав недоведеними аргументи ОСОБА_2 про направлення ним на адресу відповідача заяви від 26 січня 2023 року про відкликання заяви про звільнення від 25 січня 2023 року, оскільки такі спростовуються актом від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення неналежним чином». 
Суд оглянув копію опису вкладення до цінного листа поштового відправлення № 0411638428318 та встановив, що в описі до листа вказано два вкладення: звернення від 25 січня 2023 року на 1 арк. та заява від 26 січня 2023 року на 1 арк. При цьому, про що за заява від 26 січня 2023 року, та про що був її зміст, в описі не зазначено.
Суд перевірив доводи позивача про те, що керівництво АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» примусило його подати заяву про розірвання трудового договору, зокрема шляхом здійснення психологічного тиску, та дійшов висновку про їх недоведеність.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 19 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 27 травня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 127/10361/18, 
від 10 липня 2023 року у справі № 296/8997/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилається на те, що суди попередніх інстанцій неналежно дослідили зібрані у справі докази; суди необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про витребування доказів, ухвалили оскаржувані судові рішення на підставі недопустимих доказів; в ухвалення судового рішення брав участь судді, якому було заявлено відвід (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив його доводів щодо здійснення керівництвом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на нього психологічного тиску під час написання заяви про звільнення за власним бажанням, а також факту дискримінації. 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що 26 січня 2023 року засобами поштового зв`язку (цінним листом з описом вкладення) він надіслав відповідачу заяву про відмову від звільнення за власним бажанням, а також на його неодноразові звернення до правоохоронних органів, у яких він повідомляв про примус до звільнення. 
На порушення норм процесуального права суд першої інстанції проігнорував, а апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про витребування доказів щодо дискримінації та психологічного тиску, зокрема інформації про новий штатний розпис, посадові інструкції працівників, які обіймають рівнозначні посади.
Крім того, суди ухвалили оскаржувані судові рішення на підставі недопустимих доказів, а саме акта службового розслідування від 04 серпня 2023 року. 
Посилаючись на зазначений акт від 04 серпня 2023 року, як на підтвердження додержання відповідачем вимог трудового законодавства щодо ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували, що підставою для проведення службового розслідування був незаконний наказ від 20 липня 2023 року № 237-АГ, який на порушення Регламенту проведення службових розслідувань та перевірок у АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», затвердженого наказом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16 листопада 2021 року № 171, підписала виконувач обов`язків заступника голови правління Самсонова С., а затверджено акт від 04 серпня 2023 року наказом виконувача обов`язків заступника голови правління Кузьмич М., які згідно з вимогами Регламенту не мали права на вчинення таких дій. 
У вересні 2023 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про визнання акта службового розслідування від 04 серпня 2023 року недопустимим доказом, однак суд необґрунтовано відхилив таку заяву. 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що після подання заяви про звільнення від 25 січня 2023 року позивач не вчиняв дій щодо відкликання цієї заяви, не написав будь-яких заперечень з цього приводу, не довів наявність заяви від 26 січня 2023 року про відкликання заяви про звільнення, тобто не вчинив дій, які б вказували на бажання позивача продовжити трудові відносини з відповідачем.
Такий висновок судів ґрунтується на недопустимому доказі, а саме акті АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення належним чином», який є сфальсифікованим, оскільки вперше відповідач послався на цей акт у відзиві на позовну заяву від 25 липня 2023 року, а до цього часу позивачу такий акт не надходив, він не знав про його існування. Належних доказів направлення зазначеного акта та, відповідно, його отримання ОСОБА_1 відповідач не надав.   
Суди не звернули уваги на те, що акт від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення належним чином» складений з порушенням Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, згідно з пунктом 7 яких у разі відсутності додатків, зазначених у документах, або окремих аркушів, а також за наявності помилок в оформленні документа, що унеможливлює його виконання, документ не реєструється і повертається відправникові із зазначенням причин повернення та повідомляється про повернення документа письмово. 
Суди не надали належної оцінки аргументам позивача про те, що акт від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення належним чином» було зареєстровано у журналі вихідної кореспонденції АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»з очевидними ознаками підробки. 
Крім того, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, а саме суддя Федотова В. М. на порушення вимог статті 36 ЦПК України розглянула справу за наявності обставин, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді, зокрема висловлення суддею правової позиції у справі № 205/1543/23 (за позовом ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду).
Водночас судді апеляційного суду Халаджи О. В. та Космачевська Т. В., які розглядали апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі № 205/1543/23, яким з тих же підстав, що й судді Федотовій В. М., позивач заявив відвід, ухвалили судове рішення про відвід від розгляду цієї справи № 205/2583/23. 
Суд апеляційної інстанції у новому складі колегії суддів, вирішуючи спір по суті, доводів апеляційної скарги щодо правомірності вирішення відводу судом першої інстанції не перевірив, будь-яких висновків з цього приводу не зробив. 
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», у якому товариство просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
У липні від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 26 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.,  
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року з підстав, визначених 
пунктами 1, 4 частини другої статті 389; витребувано із Новокодацького районного суду міста Дніпропетровська (назву суду змінено у зв`язку із набранням 25 квітня 2025 року чинності Законом України від 26 лютого 2025 року № 4273-ІХ Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів») матеріали справи № 205/2583/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У липні 2025 року матеріали справи № 205/2583/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року у справі № 265/968/21 наказом виконувача обов`язків голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»ОСОБА_3 від 11 січня 2023 року № 11.01/1-к/тр, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з 12 січня 2023 року, з посадовим окладом у розмірі 18 000,00 грн на місяць (т. 1 а.с. 92).
24 січня 2023 року ОСОБА_1 без зауважень ознайомився із посадовою інструкцією головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (том 1 а.с. 100-104).
Згідно із заявою ОСОБА_1 від 25 січня 2023 року, яка була написана на ім`я виконувача обов`язків голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_3., він просив звільнити його з посади головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки за власним бажанням 08 лютого 2023 року, а також виплатити при звільненні компенсацію за невикористану відпустку починаючи з 12 січня 2021 року (т. 1 а.с. 114).
Із 26 січня 2023 року до 08 лютого 2023 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Медикал Сервіс» та витягами з електронного реєстру листків непрацездатності 
(т. 2 а.с. 25-30).
Згідно з актом від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення неналежним чином», при відкритті поштового відправлення, направленого цінним листом з описом № 0411638428318, дата оформлення - 31 січня 2023 року, яке надійшло від ОСОБА_1 на адресу АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», вкладення до конверту оформлені неналежним чином, а саме в описі до листа вказано два вкладення: звернення від 25 січня 2023 року та заява від 26 січня 2023 року, однак заява від 26 січня 2023 року відсутня, натомість у конверті міститься заява від 25 січня 2023 року (т. 1 а.с. 120). 
В описі вкладення до цінного листа № 0411638428318, у графі «Найменування вкладення» зазначено «Звернення від 25 січня 2023 року та заява від 26 січня 2023 року» (т. 1 а.с. 139).
Матеріали справи містять копію заяви позивача від 26 січня 2023 року, написаної на ім`я виконувача обов`язків голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_3 , такого змісту: «Відкликаю мою заяву від 25.01.2023 року про звільнення за власним бажанням, оскільки я все ж таки буду працювати далі», яка, як зазначає позивач, була у конверті, який він направив на адресу відповідача (том 1 а.с. 156).
Згідно з наказом виконувача обов`язків голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_3. від 08 лютого 2023 року № 08.02/1-к/тр звільнено ОСОБА_1 , головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки 08 лютого 2023 року за власним бажанням, відповідно до статті 38 КЗпП України. Виплачено йому компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 60 календарних днів за період роботи з 12 січня 2021 року до 08 лютого 2023 року (т. 1 а.с 116).
08 лютого 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві заяву про 
вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою 
статті 172 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та притягнення посадових осіб АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до кримінальної відповідальності, у якій просив прийняти та зареєструвати цю заяву, розпочати досудове розслідування та письмово повідомити його про початок кримінального провадження (т. 1 а.с. 104, 106).
09 лютого 2023 року ОСОБА_1 ознайомився із наказом від 08 лютого 2023 року № 08.02/1-к/тр та отримав його копію. 
Згідно з актом від 09 лютого 2023 року «Про ознайомлення ОСОБА_1 з документами», 09 лютого 2023 року о 10 год 00 хв у відділі кадрів управління персоналу, кабінет № 318, ОСОБА_1 , у присутності начальника відділу кадрів управління персоналу Пянтак Т. Ю., заступника начальника відділу кадрів управління персоналу Ішхнелі-Спрінчан Т. І., інспектора з кадрів відділу кадрів управління персоналу ОСОБА_4 , був ознайомлений під підпис з наказом від 08 лютого 2023 року № 08.02/1-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », отримав трудову книжку та розрахунковий лист, однак засвідчити підписом отримання трудової книжки та розрахункового листа - відмовився (т. 2 а.с. 34).
Відповідно до акта службового розслідування щодо встановлення можливих порушень під час поновлення та звільнення з роботи ОСОБА_1 від 04 серпня 2023 року, складеного комісією у складі працівників АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та голови комісії ОСОБА_9 , відомості, які містяться у позовній заяві ОСОБА_1 від 04 березня 2023 року, що стали підставою для проведення службового розслідування, визнано такими, що не знайшли свого підтвердження. У акті зазначено, що дії ОСОБА_1 щодо внесення недостовірних відомостей 
до опису поштового вкладення № 0411638428318 мають ознаки шахрайства 
(т. 1 а.с. 217-225).
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його 
місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства 
не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга 
статті 38 КЗпП України).
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що 
підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина третя 
статті 38 КЗпП України).
У справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору, а також з`ясувати, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.
Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Таким чином, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством (постанова Верховного Суду від 01 липня 2024 року у справі № 208/7526/20).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача на підставі статті 38 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Зокрема, він реалізував своє право на звільнення з роботи подавши відповідну заяву від 25 січня 2023 року, у якій визначив дату звільнення -08 лютого 2023 року і не посилався на наявність примусу (психологічного тиску) зі сторони керівництва АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», що слугувало підставою для написання цієї заяви.
Установивши, що після подання заяви про звільнення від 25 січня 2023 року позивач не вчинив дій, зовнішнім проявом яких було б відкликання вказаної заяви, не написав будь-яких заперечень з цього приводу, не довів наявність заяви 
від 26 січня 2023 року про відкликання заяви про звільнення, тобто не вчинив дій, які б вказували на його бажання продовжити трудові відносини з відповідачем, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що 26 січня 2023 року засобами поштового зв`язку (цінним листом з описом вкладення) він надіслав відповідачу заяву про відмову від звільнення за власним бажанням, а також на його неодноразові звернення до правоохоронних органів, у яких він повідомляв про примус до звільнення. 
Перевіряючи аналогічні доводи заявника, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, визнав недоведеними аргументи ОСОБА_2 про направлення на адресу відповідача заяви від 26 січня 2023 року про відкликання заяви про звільнення від 25 січня 2023 року, оскільки такі спростовуються актом від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення неналежним чином», згідно з яким при відкритті поштового відправлення, направленого цінним листом з описом (№ 04116378428318, дата оформлення 26 січня 2023 року) від ОСОБА_1 на адресу АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», виявлено, що в описі до листа вказано два вкладення: звернення від 25 січня 2023 року на 1 арк. та заява від 26 січня 2023 року на 1 арк. Однак заява від 26 січня 2023 року відсутня, натомість у конверті міститься заява від 25 січня 2023 року.
Надаючи оцінку опису вкладення до цінного листа (№ 04116378428318), суд першої інстанції зазначив, що в описі вказано два вкладення: звернення від 25 січня 2023 року на 1 арк. та заява від 26 січня 2023 року на 1 арк. При цьому, що саме за заява від 26 січня 2023 року та про що її зміст, в описі не зазначено.
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що акт від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення належним чином» складений з порушенням Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, а отже, є недопустимим доказом. 
Перевіряючи такі доводи заявника, Верховний Суд виходить з такого. 
Відповідно до пункту 6 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, первинне опрацювання документів у службі діловодства передбачає перевірку правильності доставки кореспонденції та її цілісності. Документи, надіслані не за адресою, повертаються відправникові без їх розгляду. Розкриваються всі конверти, за винятком тих, що мають напис «Особисто».
Згідно з пунктом 7 зазначених Правил у разі відсутності додатків, зазначених у документі, або окремих аркушів, а також за наявності помилок в оформленні документа, що унеможливлює його виконання (відсутність підпису, відбитка печатки, грифу затвердження тощо), документ не реєструється і повертається відправникові із зазначенням причини повернення та повідомляється про повернення документа телефоном. При цьому відправникові може надсилатися письмовий запит, у такому разі на документі робиться відповідна відмітка із зазначенням дати запиту (розмови телефоном), посади та прізвища особи, якій зроблено запит, підпису, розшифрування підпису особи, яка здійснила запит.
Зазначені в абзаці першому цього пункту документи реєструються, якщо особливості їх розгляду визначені спеціальними актами законодавства у відповідних сферах.
У разі пошкодження конверта робиться відповідна відмітка у поштовому реєстрі.
У разі відсутності, нецілісності вкладень внаслідок пошкодження конверта, упакування, що призвело до неможливості прочитання тексту документа, складається акт у двох примірниках, один з яких надсилається кореспонденту, а інший зберігається у службі діловодства.
Із матеріалів справи відомо, що при відкритті конверта, направленого ОСОБА_1 на адресу відповідача, працівники АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» виявили відсутність заяви від 26 січня 2023 року, що стало підставою для складення акта від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 
«Про оформлення поштового відправлення належним чином» та направлення його примірника відповідачу, що відповідає вимогам абзацу четвертого пункту 7 глави 2 розділу IIІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, у редакції наказу Міністерства юстиції від 21 квітня 2022 року № 1581/5.
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що акт від 01 лютого 2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення належним чином» є неналежним та недопустимим доказом, не знайшли свого підтвердження. 
Безпідставними є також і доводи касаційної скарги про те, що акт службового розслідування щодо встановлення можливих порушень під час поновлення та звільнення з роботи ОСОБА_1 від 04 серпня 2023 року, є недопустимим доказом, оскільки підставою для проведення службового розслідування був незаконний наказ від 20 липня 2023 року № 237-АГ, який на порушення Регламенту проведення службових розслідувань та перевірок у АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», затвердженого наказом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16 листопада 2021 року № 171 (далі - Регламент), підписала виконувач обов`язків заступника голови правління Самсонова С., а затверджено акт від 04 серпня 2023 року наказом виконувача обов`язків заступника голови правління Кузьмич М., які згідно з вимогами Регламенту не мали права на вчинення таких дій.
Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 Регламенту прийняття рішення про проведення розслідування може бути ініційоване керівництвом товариства, керівництвом структурних та відокремлених підрозділів товариства. 
Згідно з підпунктом 4.1 пункту 4 Регламенту рішення про проведення розслідування в товаристві приймається головою правління товариства (особою, що виконує його повноваження) та оформляється наказом.
Зважаючи на наведене, доводи позивача на те, що рішення про проведення розслідування в товаристві приймається виключно головою правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є помилковими.
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив його доводів щодо здійснення керівництвом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на нього психологічного тиску під час написання заяви про звільнення за власним бажанням, а також факту дискримінації.
Перевіривши такі доводи заявника, Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість з огляду на таке. 
У постанові від 14 травня 2024 року у справі № 754/9102/21 Верховний Суд зазначив, що трудові відносини можуть бути продовжені з працівником, який подав заяву про звільнення у порядку, передбаченому частиною першою 
статті 38 КЗпП України, лише в разі наявності одночасно двох умов: коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору та за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 686/21225/17.
У цій справі, що переглядається в касаційному порядку, суди встановили, що 25 січня 2023 року позивач власноруч написав та подав до відділу кадрів АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» заяву про звільнення за власним бажанням, визначивши датою звільнення - 08 лютого 2023 року. 
На виконання вимог КЗпП України, відповідач, з метою недопущення порушення прав працівника, передбачених Конституцією України, недопущення порушення вимог Конвенції про скасування примусової праці № 105, ратифікованої постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2000 року № 1005, видав наказ від 08 лютого 2023 року № 08.02/1-к/тр, з яким ОСОБА_1 ознайомився 09 лютого 2023 року та будь-яких зауважень/заперечень не зазначив. Тобто, фактично погодився із розірванням трудового договору на підставі поданої ним заяви. 
Надаючи оцінку зверненню позивача 08 лютого 2023 року до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві шляхом направлення засобами поштового зв`язку заяви про вчинення посадовими особами АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що така заява не містить доказів її фактичної реєстрації у відділі поліції. У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що йому не відомо, чи відкрито кримінальне провадження за цією заявою, чи визнано позивача потерпілою стороною. Протягом року позивач не цікавився долею документа, не звертався до слідчого судді зі скаргою на дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора.
Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суди дійшли висновку про те, що позивач не довів факту застосування керівництвом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до нього психологічного примусу стосовно написання заяви про звільнення.
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані посилання ОСОБА_1 на те, що підставою для написання заяви про звільнення від 25 січня 2023 року було встановлення відповідачем дискримінаційних вимог.
Заборона дискримінації гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, відповідно до статті 14 якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
При цьому Протокол № 12 до Конвенції, ратифікований Україною 09 лютого 2006 року, розширює сферу дії заборони дискримінації на будь-яке право, що гарантується національним законодавством, навіть якщо таке право не передбачене Конвенцією.
Статтею 1 цього Протоколу передбачено, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Отже, дискримінація - це менш прихильне поводження з людиною, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї людини.
Стаття 2-1 КЗпП України забороняє будь-яку дискримінацію у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Поняття дискримінації міститься у пункті другому частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».
Так, під дискримінацією слід розуміти ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
При цьому, у частині першій статті 5 вказаного Закону визначено такі форми дискримінації: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.
За змістом зазначене поняття майже тотожне поняттю «утиску» вже визначеному статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія якого поширюється на трудові відносини (стаття 5 цього Закону).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій повно та всебічно встановили обставини справи, перевірили та надали правову оцінку доводам позивача, а також належно дослідили зібрані у справі докази, зокрема посадову інструкцію головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», з якою позивач ознайомився 24 січня 2023 року без зауважень, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних ОСОБА_1 , оскільки він не довів факту дискримінації стосовно нього з боку роботодавця - АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Щодо доводів касаційної скарги про ухвалення судового рішення суддею, якому було заявлено відвід
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суддя Федотова В. М. на порушення вимог статті 36 ЦПК України розглянула справу за наявності обставин, що викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності судді, зокрема висловлення суддею правової позиції у справі № 205/1543/23 (за позовом ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду).
Водночас судді апеляційного суду Халаджи О. В. та Космачевська Т. В., які розглядали апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі № 205/1543/23, яким з тих же підстав, що й судді Федотовій В. М., позивач заявив відвід, ухвалили судове рішення про відвід від розгляду цієї справи № 205/2583/23. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Із матеріалів справи відомо, що 05 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відвід судді Федотової В. М., у якій посилався на наявність обставин, які викликають сумнів в її об`єктивності та неупередженості, оскільки суддя вже розглядала справу № 205/1543/23 за його позовом до АТ «Держана продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено у порядку, передбаченому абзацом другим частини третьої статті 40 ЦПК України. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не надав жодного переконливого доказу про заінтересованість судді у розгляді цієї справи чи її упередженості щодо когось зі сторін. Посилання заявника на упередженість судді в справі № 205/2382/23 зводиться до його незгоди з рішеннями судді у справі № 205/1543/23, яке на час вирішення заяви про відвід постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року залишено без змін.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.
ЄСПЛ зазначив, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є в цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був  небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України», заява № 33949/02, пункти 49-52).
Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Федотової В. М. відповідно до статті 36 ЦПК України з огляду на їх оціночний характер та відсутність доказів фактичної упередженості.
Крім того, 06 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського апеляційного суду із заявою про відвід суддів: Халаджи О. В., Космачевської Т. В. з тих підстав, що раніше судді Халаджи О. В. та Космачевська Т. В. ухвалили незаконне судове рішення у справі № 205/1543/23 за його позовом до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яке постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року було скасоване, що, на думку позивача, свідчить про необ`єктивність та упередженість суддів. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року визнано заявлений ОСОБА_1 відвід суддям Халаджи О. В., Космачевській Т. В. необґрунтованим.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду у складі судді Гапонова А. В. 
від 12 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Халаджи О. В. та Космачевської Т. В. відмовлено.
Водночас, зважаючи на скасування Верховним Судом постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року у справі № 205/1543/23, з метою забезпечення достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у їх безсторонності або об`єктивності, 10 березня 2025 року судді Халаджи О. В., Космачевська Т. В. заявили самовідвід від розгляду справи № 205/2382/23, який ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2025 року було задоволено. 
Задоволення судом апеляційної інстанції зазначеного самовідводу не свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції та, відповідно, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України. 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, наданих позивачем на підтвердження його позовних вимог, а також відповідачем на їх спростування, однак суд касаційної інстанції не має повноважень здійснювати переоцінку доказів. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З урахуванням конкретних обставин справи, завдань цивільного судочинства, необхідності забезпечення права сторін на справедливе та ефективне вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з наведених у касаційній скарзі підстав. 
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськавід 19 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець