ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 373/1293/20
провадження № 61-15148св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чичиркін Андрій Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду                  від 19 вересня 2023 року у складі суддів Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд міста Києва, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), треті особи: Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 17 лютого 2015 року він був затриманий працівниками прокуратури Київської області, відносно нього розпочалося протиправне кримінальне переслідування шляхом внесення до Єдиного реєстру досудового розслідування (далі - ЄРДР) відомостей про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 27 лютого 2015 року в його службовому кабінеті був проведений обшук, після чого позивача повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, поміщено до ізолятора тимчасового тримання Києво-Святошинського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.
28 лютого 2015 року, відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва, до позивача застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло протягом визначеного часу доби, який продовжено ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2015 року.
04 червня 2015 року позивачу вручений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42015110000000074 від 17 лютого 2015 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.
Обвинувальний акт був направлений для розгляду до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області. Справі присвоєний унікальний 
№ 373/1742/15-к.
Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області 
від 14 липня 2015 року у задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_1 відмовлено.
07 серпня 2017 року вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 189 КК України та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення (злочину). Поновлено його у всіх правах, обмежених під час кримінального провадження.
12 липня 2018 року вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року набрав законної сили.
Позивач вказував, що після неодноразових оскаржень вироку суду у різних інстанціях, остаточно припинилось кримінальне переслідування відносно нього, яке загалом тривало з 27 лютого 2015 року та становило 51 місяць 16 днів.
Позивач вважав, що внаслідок його незаконного затримання та притягнення до кримінальної відповідальності, він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності і незаконно звільнений 28 лютого 2015 року з органів внутрішніх справ. Рішенням Київського окружного адміністративного суду 
від 04 січня 2018 року позивач був поновлений на роботі на посаді начальника СКР Переяслав-Хмельницького МР Головного управління Міністерств внутрішніх справ України в Київській області, але, незважаючи на це, він в подальшому був звільнений із зазначеної посади у зв`язку зі скороченням штату.
Тривалий час позивач не міг знайти роботу за спеціальністю, перебував на обліку у центрі зайнятості, був вимушений працювати на будівництві різноробочим, оскільки за спеціальністю влаштуватися не мав можливості у зв`язку з наявністю факту притягнення його до кримінальної відповідальності. 
Обшук, затримання, перебування під вартою позивач вважав незаконним, а проведення досудового розслідування - порушенням його прав та одного з основоположних принципів- презумпції невинуватості.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 1 170 000 грн у рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі ДКС України, треті особи: Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд міста Києва, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду задоволено.
Стягнуто із ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 170 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
Стягнуто із ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 25 076,00 грн судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, відносно якого постановлено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 ЦК України.
Спростовуючи доводи про заявлення позову до неналежного відповідача, суд першої інстанції вказав, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, при цьому саме ДКС України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із встановлених підстав для відшкодування моральної шкоди та висновку судової психологічної експертизи від 13 серпня 2021 року № СЕ-19/124-21/7956-ПС (завдану шкоду оцінено у 180 мінімальних заробітних плат).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд першої інстанції виходив із підтвердженого факту понесення позивачем відповідних витрат на правничу допомогу та витрат на проведення експертизи.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задоволено.
Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2021 року скасовано. Прийнято нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі ДКС України, треті особи: Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд міста Києва, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції порушив вимоги частини п`ятої статті 12, пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України та не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКС України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКС України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.
Таким чином, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, не вирішив питання про залучення до участі у справі в якості відповідачів Київську обласну прокуратуру та Печерський районний суд міста Києва, які, на думку позивача, завдали йому шкоди. Позивач клопотань про заміну первісного відповідача належними відповідачами чи про залучення до участі у справі зазначених вище органів як співвідповідачів, не заявляв.
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чичиркіна А. О. задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд вважав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення Київської обласної прокуратури та Печерського районного суду міста Києва до участі у розгляді справи як співвідповідачів.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задоволено.
Скасовано рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2021 року та ухвалено нове судове рішення.
ОСОБА_1 відмовлено в позові до держави Україна, в особі ДКС України, треті особи: Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
Апеляційний суд при повторному апеляційному перегляді зазначив, що характер спірних правовідносин за вимогами ОСОБА_1 передбачає обов`язкову співучасть як відповідачів органів прокуратури та суду, оскільки саме статус сторони цих органів у справі забезпечує розгляд справи з дотриманням засад змагальності судочинства, доведення заперечень проти позову, а також можливе повне або часткове визнання його.
Єдиний відповідач у даній справі ДКС України є органом, що здійснює лише списання коштів з державного бюджету за рішенням суду, а тому вона позбавлена можливості наводити доводи та надавати докази в заперечення обставин, викладених у позові ОСОБА_1 .
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Чичиркін А. О., засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 01 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи.
21 березня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі 
№ 5023/10655/11, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16, від 18 грудня 2019 року у справі 
№ 688/2479/16, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 та постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 рокуу справі № 644/9923/18, від 05 жовтня 2022 року у справі № 373/1292/20, від 21 листопада 2022 року 
у справі № 754/16978/21, від 10 травня 2023 року у справі № 373/1294/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що він у позові визначив відповідачем державу Україна, яка і повинна відповідати за позовами у такій категорії справ. Київська обласна прокуратура  та Печерський районний суд міста Києва не є особами, які повинні відповідати за позовом, незаконність дій останніх вже встановлена  вироком суду. Заявлені позивачем вимоги не стосуються безпосередньо прав та обов`язків Київської обласної прокуратури та Печерського районного суду міста Києва, які не залучені до участі у справі в якості співвідповідачів, позовні вимоги заявлені саме до держави Україна, яка в даному випадку і є відповідачем. 
Зазначена в оскаржуваній постанові підстава для відмови у задоволенні позову є аналогічною підставі, вказаній у постанові Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року, яка скасована Верховним Судом постановою від 19 липня 2023 року у зв`язку з помилковістю висновків суду апеляційної інстанції щодо неналежного суб`єктного складу учасників справи. 
Позивач вважає некоректними посилання апеляційного суду в оскаржуваній постанові на практику  Великої Палати Верховного Суду  та Верховного Суду, яка не є релевантною до спірних правовідносин.
Також апеляційним судом залишено поза увагою  відзив позивача на апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури щодо належного суб`єктного складу учасників справи. 
Київська обласна прокуратура під час розгляду справи в суді першої інстанції не висловлювала будь-яких заперечень з приводу неналежного відповідача, не ставила питання щодо залучення її в якості співвідповідача, навпаки доводила, що не завдавала позивачу шкоди, а тому не має нести відповідальність.
Не відповідають дійсності і твердження апеляційного суду про позбавлення третіх осіб права на подання відзиву та доказів на підтвердження своїх заперечень, адже такі доводи спростовуються матеріалами справи, згідно яких Харківська обласна а прокуратура надала письмові пояснення, приймала активну участь під час розгляду справи, в тому числі у вирішенні питання щодо призначення експертизи.
Позиція інших учасників справи
18 січня 2024 року Київська обласна прокуратура звернулась до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» із відзивом на касаційну скаргу,        в якому просила  залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 ,    а постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2023 року - без змін.
Інші особи, які беруть участь у справі, не скористались правом на подання відзиву у встановлений Верховним Судом строк.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                           є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що 17 лютого 2015 року до ЄРДР заступником начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області радником юстиції Бозовуляком М. І. внесені відповідні відомості на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень щодо позивача та двох інших осіб. Правова кваліфікація кримінального правопорушення за частиною другою статті 189 КК України, кримінальне провадження № 42015110000000074.
27 лютого 2015 року ОСОБА_1 як начальник карного розшуку Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області був затриманий у порядку статті 208 КПК України, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27 лютого 2015 року.
27 лютого 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 189 КК України.
28 лютого 2015 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Київської області звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про обрання запобіжного заходу - тримання під вартою щодо ОСОБА_1 .
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 28 лютого 2015 року № 116 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни).
28 лютого 2015 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва, клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Київської області задовольнив частково та застосував відносно позивача (на той час підозрюваного в кримінальному провадженні) запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло протягом визначеного часу доби.
У подальшому такий запобіжний захід відносно ОСОБА_1 повторно застосований відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року за клопотанням заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 січня 2018 року визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 28 лютого 
2015 року за № 457 у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника сектора карного розшуку Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 28 лютого 2015 року № 116 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 з посади начальника сектора карного розшуку Переяслав-Хмельницького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Київській області, поновлено його на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, вирішено питання про судові витрати.
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 13 лютого 2018 № 3 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді відповідно до судового рішення, але наказом від 03 травня 2018 року № 13 о/с ОСОБА_1 у зв`язку з скороченням штатів звільнено зі служби. На момент звільнення позивач мав 18 років 00 місяці 18 днів вислуги років в органах внутрішніх справ.
07 травня 2015 року старший слідчий групи у кримінальному провадженні 
№ 42015110000000074 заступник начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області радник юстиції           Бозовуляк М. І. звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про обрання  відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
08 травня 2015 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва клопотання заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області Бозовуляка М. І. задовольнив та застосував відносно ОСОБА_1 (на той час підозрюваного в кримінальному провадженні) запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло протягом визначеного часу доби.
28 травня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про завершення досудового розслідування, а 04 червня 2015 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні було затверджено обвинувальний акт відносно позивача та двох інших осіб.
14 липня 2015 ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області відмовлено у задоволенні клопотання прокурора 
Тельпіса М. В. про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_1 .
Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 189 КК України визнано невинуватим та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення (злочину). Цим же вироком ОСОБА_1 поновлено у всіх правах, обмежених під час кримінального провадження.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вищевказаний вирок було закрито, а апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року відмовлено потерпілому ОСОБА_2 у поновленні строку на апеляційне оскарження вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області 
від 07 серпня 2017 року, а апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 12 липня 2018 року відмовлено потерпілому ОСОБА_2 у поновленні строку на апеляційне оскарження вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області    від 07 серпня 2017 року, апеляційна скарга повернута особі, яка її подала.
Постановою Верховного Суду від 11 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2018 року залишено без змін, касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_2 - без задоволення.
Таким чином, виправдувальний вирок відносно ОСОБА_1 набрав законної сили 12 липня 2018 року. Судове провадження здійснювалося до 11 червня 2019 року.
На підставі ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2021 року Черкаським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром проведено психологічну експертизу у справі 
№ 373/1293/20. Згідно висновку експертизи від 13 серпня 2021 року 
№ СЕ-19/124-21/7956-ПС, ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) внаслідок незаконного притягненням до кримінальної відповідальності. Орієнтовна грошова компенсація може становити 
180 мінімальних заробітних плат.
Правову допомогу ОСОБА_1 у цивільній справі, надавав адвокат 
Чичиркін А. О., понесені витрати позивача на професійну правничу допомогу склали 20 000 грн, що підтверджено: договором про надання правової допомоги від 28 вересня 2020 року з додатковою угодою від 28 вересня 2020 року, актом виконаних робіт з описом робіт від 15 грудня 2021 року на суму 20 000,00 грн, чеком про оплату цих грошових коштів.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).
Відповідно до положень Закону № 266/94-ВР відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина (пункт 1 частини першої стаття 1 Закону).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду (стаття 2 Закону).
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій (пункт 1 статті 3 Закону).
Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (частина перша статті 4 Закону).
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Аналіз вказаної норми свідчить, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є саме держава як учасник цивільних відносин.
Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган (пункти 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)).
Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі 
№ 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Отже, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що ОСОБА_1 пред`явив позов до неналежного відповідача.
Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22). 
У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18 (пункт 35). 
Тобто під час розгляду справи в суді стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц (пункт 27). У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 39). 
У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)).
Отже, не врахувавши, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, суд апеляційної інстанцій зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів органу прокуратури чи іншого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 333/2766/21).
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 жовтня 
2023 року в справі № 361/9386/21, від 24 січня 2024 року в справі 
№ 495/10543/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 661/285/20, 
від 27 березня 2024 року в справі № 593/207/22, від 20 листопада 2024 року у справі № 333/2766/21. 
При цьому, розглядаючи спір та переглядаючи постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року у цій справі, Верховний Суд               у постанові від 19 липня 2023 року вже зазначав про те, що позов у справі заявлено до держави Україна в особі ДКС України, з урахуванням того, що саме до повноважень зазначеного органу входить безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, та вважав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення Київської обласної прокуратури та Печерського районного суду міста Києва до участі у розгляді справи як співвідповідачів.
Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
У частині першій статті 417 ЦПК України зазначено про обов`язковість вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції. Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Натомість, при новому розгляді суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, проігнорував вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 19 липня 2023 року та знову відмовив у задоволені позову ОСОБА_1 з підстав незалучення Київської обласної прокуратури та Печерського районного суду міста Києва до участі у розгляді справи як співвідповідачів.
Зробивши помилковий висновок про неналежний склад відповідачів, апеляційний суд не переглянув справу по суті позовних вимог.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, обмежившись посиланням на пред`явлення позову до неналежного відповідача, не здійснив перегляд рішення суду першої інстанції по суті та не мотивував відхилення аргументів апеляційної скарги щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди  позивачу,  тому  оскаржувана  постанова   апеляційного  суду  підлягає 
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи по суті рішення суду першої інстанції, не обмежений у розгляді питання залучення третіх осіб, якщо при перевірці встановлених судом першої інстанції обставин прийде до висновку, що рішення у справі може вплинути на їх права та обов`язки, та без їх участі неможливо забезпечити повний та справедливий розгляд справи. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки апеляційний суд порушив наведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чичиркін Андрій Олександрович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від  19 вересня 2023 року  скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                               С. О. Карпенко
 
                                                                                                                В. В. Сердюк 
 
                                                                                                                О. М. Ситнік