ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року 
м. Київ

справа № 280/3238/25
адміністративне провадження № К/990/34403/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 280/3238/25
за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до Запорізької міської ради про скасування нормативно-правового акта в частині,
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: І. В. Батрак) від 16 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: Т.  І.  Ясенова, А. В. Суховаров, С. В. Чабаненко) від 17 липня 2025 року,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі - ГУ ДПС, позивач, скаржник) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької міської ради (далі - відповідач), в якому просить скасувати підпункт 2.5.1 пункт 2.5 розділу 2. Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), затверджене Рішенням Запорізької міської ради № 29 від 05 березня 2025 року, в частині: «за винятком об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, для яких встановлюється нульова ставка податку, а саме:
- квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів;
- будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 250 кв. метрів;
- різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі ix часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартира/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі ix часток), загальна площа яких не перевищує 370 кв. метрів». 
2. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року позовну заяву Головного управління ДПС у Запорізькій області до Запорізької міської ради про скасування нормативно-правового акта в частині залишено без руху та запропоновано усунути вказані в ній недоліки протягом десяти днів з моменту отримання копії ухвали шляхом надання позивачем суду позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ст.ст. 160, 161 КАС України із зазначенням норми Конституції та Закону України, якими визначено його право, як суб`єкта владних повноважень, звернутися до адміністративного суду з даним позовом у відповідності до вимог статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); обґрунтуванням порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю прав, свобод чи інтересів позивача.
3. 08 травня 2025 року від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява (вх. №23034) про усунення недоліків та подана уточнена позовна заява.
3.1 В обґрунтування вище вказаної заяви позивач зазначає, що частиною другою статті 264 КАС України встановлено право осіб оскаржити нормативно-правовий акт, щодо яких його застосовано, а також особи , які є суб`єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. З позиції позивача нормою частини другої статті 264 КАС України встановлено спеціальний суб`єктний склад осіб, які мають право на звернення до суду, порівняно зі статтею 5 КАС України. Яка в даному випадку є загальною нормою. За таких обставин має бути застосована спеціальна норма частина другої статті 264 КАС України. ГУ ДПС є суб`єктом правовідносин, в яких застосовується Рішення Запорізької міської ради № 29 від 05 березня 2025 року, а саме відносини у сфері нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виходячи зі змісту функцій контролюючого органу, визначених статтею 191 ПК України. Вважає, що ГУ ДПС є заінтересованою особою, на права та обов`язки якої впливає оскаржуване рішення, що у свою чергу надає право на звернення до суду з позовом про його часткове скасування як згідно з частинами першої, четвертої статті 5 КАС України, так і згідно з частиною другої статті 264 КАС України (яка є спеціальною при зверненні до суду), оскільки є суб`єктом правовідносин, в яких застосовується рішення Запорізької міської ради від 05 березня 2025 року № 29.
4. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2025 року, відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до Запорізької міської ради про скасування нормативно-правового акта в частині.
5. Не погоджуючись з рішеннями суддів першої та апеляційної інстанцій, 14 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» позивачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій ГУ ДПС просить скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2025 року, а справу № 280/3238/25 направити до суду першої інстанції для розгляду.
6. Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Витребувані матеріали справи.
7. 19 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки вважає доводи такої скарги безпідставними, а оскаржувані рішення - такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
8. Ухвалою Верховного Суду закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
9. Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що тільки для справ за позовом суб`єкта владних повноважень до суб`єкта приватного права законом мають бути передбачені безумовні вимоги щодо підстави звернення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду, у той час як у справах за позовом суб`єкта владних повноважень до суб`єкта владних повноважень звернення до суду може здійснюватися також з підстави, що прямо не передбачена законом, але безпосередньо слідує з відповідних функцій (покликання) цього суб`єкта. Таким чином, суб`єкт владних повноважень має право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частини четвертої статті 5 КАС України) та з метою реалізації покладених на них повноважень.
IІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
10. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суддів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
11. Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
12. ГУ ДПС у Запорізькій області щодо відсутності подібного висновку в подібних справах наполягає на тому, що у відповідності до п.п. 19-1.1.5. пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України до функцій контролюючого органу зокрема належить здійснення контролю за додержанням виконавчими органами сільських, селищних рад порядку прийняття та обліку податків і зборів від платників податків, своєчасністю і повнотою перерахування зазначених сум до бюджету, а отже якщо даний порядок був порушений, зокрема в даному випадку Запорізькою міською радою, то виникає право у відповідності до частини другої статті 264 КАС України на оскарження нормативно-правового акта, як до особи, щодо якої його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. З позиції ГУ ДПС у Запорізькій області, нормою частини другої статті 264 КАСУ встановлено спеціальний суб`єктний склад осіб, які мають право на звернення до суду, порівняно зі статтею 5 КАС України, яка в даному випадку є загальною нормою. За таких обставин має бути застосована спеціальна норма - частина друга статті 264 КАС України.
13. ГУ ДПС у Запорізькій області є суб`єктом правовідносин, в яких застосовується Рішення Запорізької міської ради № 29 від 05 березня 2025 року, а саме - відносин у сфері нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виходячи зі змісту функцій контролюючого органу, визначених статтею 19-1 Податкового кодексу України.
14. Застосування позивачем спірних правовідносин констатовано при розгляді значної кількості справ, а саме № 280/9953/24, 280/8062/24, 280/7370/24, 280/7427/24, 280/9702/24, 280/7245/24, 280/6305/24, 280/8789/24, 280/3645/24 та інших подібних справах, при цьому в мотивувальних частинах судових рішень першої та апеляційної інстанції зазначено, зокрема, що рішення міської ради м. Запоріжжя № 5 від 28 січня 2015 року не скасоване, а відтак - є діючим актом і повинне застосовуватись до правовідносин, що є предметом розгляду у цих справах, тому контролюючий орган повинен був враховувати у своїй діяльності зазначене рішення Запорізької міської ради, а саме застосування абзацу 1 підпункту 2.5.2 пункту 2.5 Положення № 5 з урахуванням змін, внесених рішеннями Запорізької міської ради від 30 червня 2015 року № 5, від 26 лютого 2016 року № 30, від 21 грудня 2016 року № 49, встановлено, що ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, становить 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр, за винятком об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, для яких встановлюється нульова ставка податку, а саме:
- квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів;
- будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 250 кв. метрів;
- різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/ будинків, у тому числі їх часток), загальна площа яких не перевищує 370 кв. метрів.
14.1 Тобто судами був акцентований обов`язок ГУ ДПС у Запорізькій області застосовувати рішення міської ради м. Запоріжжя № 5 від 28 січня 2015 року в частині застосування нульової ставки податку, від відповідної квадратури нерухомості платника податку, яка суперечить чинному ПК України, а саме підпункт 266.4.1 пункт 266.4 статті 266 ПК України.
15. Звертає у касаційній скарзі увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
16. Також зауважує, що у постанові від 21 травня 2019 року по справі №804/2375/18 Верховний суд виснував, що прийняття Закону № 2245-VIII, яким внесені зміни до Податкового кодексу України в частині ставки податку та порядку прийняття та оприлюднення органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів (незастосування підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України) цілком узгоджується зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Захист власності), яка серед іншого визначає право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відтак, внесення змін до Податкового кодексу України та механізму прийняття рішень щодо місцевих податків органами місцевого самоврядування слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та таким, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. 
17. ГУ ДПС у Запорізькій області вважає, що при прийнятті Положення про податок на нерухоме майно у вказаній частині Запорізькою міською радою перевищено повноваження, надані суб`єкту владних повноважень, та порушено приписи Податкового кодексу України, якими регламентований порядок встановлення місцевих податків.
18. Відмовляючи у відкритті провадження по справі ухвалою від 16 травня 2025 року Запорізького окружного адміністративного суду та постановою від 17 липня 2025 року Третього апеляційного адміністративного суду про відмову у задоволення апеляційної скарги та залишаючи ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду у справі 280/3238/25 судами застосовано пункт 1 статті 170 КАС України зокрема - «суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства», але судами не було враховано те що, у відповідності до пункту 6 статті 170 КАС України суди разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи, проте судом було проігноровано вказаний пункт та не роз`яснено ГУ ДПС у Запорізькій області до якого суду віднесено розгляд справи для права на звернення до суду з відповідною позовною заявою.
19. Також в своїй ухвалі та постанові судами було вирішено, що питання про застосування процесуальних наслідків звернення до суду суб`єкта влади, який не наділений повноваженнями на звернення з поданою ним позовною заявою, поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як таке, що стосується не лише спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а й спорів, що взагалі не підлягають судовому розгляду.
20. А отже, на думку скаржника, судами було проігноровано постанову Верховного Суду від 22 червня 2023 року справа № 480/4288/21, у якій, зокрема, зазначено:
- пункт 78 вимога ефективності міститься у таких нормах Кодексу адміністративного судочинства України: частинах першій та другій статті 2 завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ 
21. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
22. Згідно із частиною першою, другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
23. За визначенням пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, 
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; 
24. Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг  (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
25. У пунктах 8-9 частини першої статті 4 КАС України визначено позивача як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкта владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. При цьому відповідачем може бути суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інша особа, до якої звернена вимога позивача.
26. Згідно зі статтею 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
27. Пунктами 3 та 5 частини першої статті 19 КАС України визначено два спеціальних види спорів, у яких позивачем може виступати суб`єкт владних повноважень:
1)   спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління - компетенційні спори, під якими слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), зокрема, делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17 та постанова Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 826/6228/17);
2) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом. У цій категорії справ можливі два випадки (види): 1) прямо передбачено КАС України (частина п`ята статті 46); 2) прямо передбачено спеціальним законом.
28. За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень у некомпетенційних спорах мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України) та з метою реалізації покладених на них повноважень.
29. Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 826/6228/17 дійшла висновку, що, за загальним правилом, якщо право державного органу на звернення з відповідним позовом прямо не передбачено законодавством, один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір.
30. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із оскарженням підпункту 2.5.1 пункту 2.5 розділу 2. Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), затверджене Рішенням Запорізької міської ради № 29 від 05 березня 2025 року, в частині: «за винятком об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, для яких встановлюється нульова ставка податку, а саме: квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів; будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 250 кв. метрів; різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі ix часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартира/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі ix часток), загальна площа яких не перевищує 370 кв. метрів».
31. Суд апеляційної інстанції вирішуючи дану справу ґрунтовно врахував викладений постанові Верховного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 640/18401/18 правовий висновок за яким, орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, оскільки це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір. Втім, хоча формально цей спір вирішується у позовному провадженні, по суті це не є спором про право. Натомість, у такому судовому процесі суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів.
31.1 Під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при цьому компетенція позивача.
31.2 Отже, для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач повинен відповідати основним умовам, а саме такий суб`єкт має бути наділений повноваженнями для звернення до суду.
32. Верховний Суд звертає увагу на те, що ні у позовній заяві ні у заяві про усунення недоліків, позивачем не наведено належних та допустимих посилань на норми Конституції України чи Закону України, які б прямо передбачили його звернення як суб`єкта владних повноважень звертатися до адміністративного суду з даним позовом про скасування нормативно-правового акту. Відсутність таких посилань свідчать про недоведеність наявності у позивача відповідної процесуальної можливості.
33. Суд погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що спір між податковим органом та органом місцевого самоврядування щодо скасування нормативно-правового акту не є компетенційним, оскільки у цьому випадку не йдеться про спір про розмежування компетенції між ГУ ДПС та Запорізькою міською радою, а тому доводи скаржника в цій частині є безпідставними, можливість його вирішення адміністративним судом Кодексом адміністративного судочинства України не передбачена. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій з цього питання є правильними та узгоджуються з положеннями процесуального закону.
34. Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
35. За приписами підпункту 19-1.1.5 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, здійснюють контроль за додержанням виконавчими органами сільських, селищних рад порядку прийняття та обліку податків і зборів від платників податків, своєчасністю і повнотою перерахування зазначених сум до бюджету
36. До функцій, наданих контролюючим органам, визначених підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України, належать, зокрема, функції звернення до суду у випадках, передбачених законодавством (підпункт 19-1.1.45 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України).
37. Так, відповідно до пунктів 20.1.30-20.1.40-2 статті 20 Податкового кодексу України передбачено право контролюючого органу:
20.1.30 звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами;
20.1.31. звертатися до суду щодо зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках/електронних гаманцях такого платника податків у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей (крім операцій з видачі заробітної плати та сплати податків, зборів, єдиного внеску, а також визначених контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків, погашення податкового боргу), у тому числі при недопущенні посадових осіб контролюючих органів до обстеження територій та приміщень;
20.1.32. звертатися до суду, якщо платник податків перешкоджає виконанню податковим керуючим повноважень, визначених цим Кодексом, щодо зупинення видаткових операцій на рахунках/електронних гаманцях платника податків шляхом накладення арешту на цінні папери та/або кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг, емітенті електронних грошей (крім операцій з видачі заробітної плати та сплати податків, зборів, єдиного внеску, а також визначених контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків, погашення податкового боргу), та зобов`язання такого платника податків виконати законні вимоги податкового керуючого, передбачені цим Кодексом;
20.1.33. звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг, емітенті електронних грошей, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу;
20.1.34. звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманців в емітентах електронних грошей, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини;
20.1.34-1. звертатися до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу або його частини за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі;
20.1.35. звертатися до суду щодо стягнення з дебіторів платника податків, який має податковий борг, сум дебіторської заборгованості, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючий орган, у рахунок погашення податкового боргу такого платника податків;
20.1.35-1. звертатися до суду щодо зобов`язання платника податків, який має податковий борг, укласти договір щодо переведення права вимоги дебіторської заборгованості цього платника на контролюючий орган;
20.1.35-2. звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу;
20.1.36. звертатися до суду щодо нарахування та сплати податкових зобов`язань, коригування від`ємного значення об`єкта оподаткування або інших показників податкової звітності у результаті застосування звичайних цін;
20.1.37. звертатися до суду щодо припинення юридичної особи та припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання;
20.1.38. звертатися до суду із заявою про вилучення оригіналів первинних фінансово-господарських та бухгалтерських документів у випадках, передбачених цим Кодексом;
20.1.39. звертатися до суду із заявами щодо порушення справ про банкрутство;
20.1.40. звертатися до суду щодо застосування санкцій, пов`язаних із забороною організації і проведення азартних ігор на території України;
20.1.40-1. звертатися до суду щодо визнання осіб пов`язаними на основі фактів і обставин, що одна особа здійснювала фактичний контроль за бізнес-рішеннями іншої юридичної особи та/або що та сама фізична або юридична особа здійснювала фактичний контроль за бізнес-рішеннями кожної юридичної особи;
20.1.40-2. звертатися до суду щодо вилучення в дохід держави (конфіскацію) пального або спирту етилового, транспортних засобів, ємностей та обладнання у разі виявлення фактів, зазначених у статті 228 цього Кодексу;
38. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що на законодавчому рівні не закріплено право територіальних органів Державної податкової служби України на звернення до суду з позовними вимогами про скасування нормативно-правових актів органу місцевого самоврядування.
39. При цьому, колегія суддів враховує послідовну, сталу практику, правові висновки та застосований правовий підхід за схожих обставин, що були сформовані у постановах Верховного Суду, окрім тих, що врахували суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спірного питання, а також у постановах від 15 липня 2021 року у справі № 200/4361/20а, від 14 грудня 2023 року у справі № 260/3038/23, 10 грудня 2024 року у справі № 260/3671/23.
40. Так, поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
41. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
42. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного, тобто це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
43. Верховний Суд наголошує, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
44. Відтак, суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної, суб`єктної та територіальної юрисдикції та у складі, визначеному законом.
45. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
46. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
47. З огляду на зазначене та враховуючи сформовану практику Великої Палати Верховного Суду, правильно оцінили суть права та інтересу, за захистом якого звернувся позивач, і дійшли обґрунтованого висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду в судовому порядку, відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі.
48. Окрім того, Верховний Суд зауважує про те, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом встановлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим правильно не зазначено судами, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.
49. Як зазначено вище, касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів скаржника з посиланням на приписи пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
50. Водночас, Суд звертає увагу на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
51. Проте, скаржником не була вказана норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, яка повинна врегульовувати спірні правовідносини.
52. У свою чергу, надаючи оцінку доводам касаційної скарги Верховним Судом встановлено, що подана позивачем касаційна скарга не містить належного обґрунтування у чому саме полягає неправильність застосування судами норм матеріального права, які саме норми процесуального права порушені, вказівки, яку саме норму права судами застосовано неправильно, висновок щодо застосування якої, на думку скаржника потребує висновку Верховного Суду.
53. Крім того, у касаційній скарзі відповідач посилається на висновки Верховного Суду, викладених у постановах зазначених вище, що виключає підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
54. При цьому, посилання податкового органу на практику Верховного Суду із зазначенням відповідних постанов (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу контролюючого органу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
55. Отже, наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав уважати, що ними допущено порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
56. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
57. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
58. Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і підстави для їх скасування відсутні, касаційну скаргу відповідно до статті 350 КАС України необхідно залишити без задоволення.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
59. З огляду на результат касаційного перегляду питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2025 року у справі № 280/3238/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                М. М. Яковенко
Судді                                                                                                    І. В. Дашутін
                                                                                                    О. О. Шишов