Справа № 466/1711/24                                Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1028/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Підлужного В.І.,
з участю: представника апелянта – Крета О.І., Герун М.Я., відповідача – ОСОБА_1 та його представника - адвоката Жаровського К.К., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Крета Олега Ігоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за участю Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом,-

в с т а н о в и в:
В лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за участю Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова від 13.05.1980 №134 вирішено, ОСОБА_4 , покрівельнику ремонтно-будівельне управління по поточному ремонту житлового фонду, черговику за місцем праці з 1977 р. за №3, закріпити кв. АДРЕСА_1 , яка складається з 2-х кімнат, площею 30,4 кв.м, кухні з комунальними вигодами. Згідно рішення райвиконкому за №76 від 13.02.1979 р вищезгаданий будинок переданий під гуртожиток для працівників ремонтно - будівельного управління. Посилаючись на рішення Шевченківського райвиконкому за №76 від 13.02.1979 року, в якому зазначено, що будинок складався з двох однокімнатних квартир: до квартири АДРЕСА_2 належали житлова кімната площею 18.24 кв.м. і кухня 13.5 кв.м. до квартири АДРЕСА_3 - житлова кімната площею 17.7 кв.м. і кухня 12.2 кв.м.; на те, що в ході капітального ремонту кімнату площею 17.7 кв.м. вилучили зі складу квартири АДРЕСА_3 і включили до квартири АДРЕСА_2 та на відсутність правових підстав для узаконення ОСОБА_5 самовільної прибудови та надбудови квартири АДРЕСА_2 вважає, що у нього є право витребувати своє майно від особи, яка незаконно заволоділа ним.
Просив суд усунути перешкоди у користуванні майном, а саме надати йому доступ до другої кімнати, зазначеної в ордері, зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користуванні другою кімнатою; надати йому дозвіл на знесення замурованого відповідачами проходу до кімнати №2 в квартирі АДРЕСА_1 .
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за участю Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом - відмовлено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Жаровський Казимир Кирилович, про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10000 грн (десять тисяч гривень) витрат на професійну правову допомогу.
Не погоджуючись з рішеннями суду представник  ОСОБА_2 – адвокат Крет Олег Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
Зазначеє, що судом не взято до уваги, що немає жодного правомірно прийнятого документа, який би підтвердив приватизацію спірної кімнати як предмета спору. Відповідач такої кімнати ніколи не одержував, а приватизовував приміщення з іншими площами, які він добудував, оскільки ним не було приватизовано предмета судового спору і такий належить Позивачу, то слід кімнату повернути у користування Позивача.
Також вважає, що оскільки було встановлено, що у приватизацію спірна кімната не входила, а ордер та рішення про видачу кімнат є дійсними, відтак Шевченківський районний суд м. Львова невірно дослідив обставини справи, зокрема докази, оскільки в даній
справі відсутні як свідоцтво про право власності на квартиру так і площа приватизованого майна, що унеможливлює встановлення приватизації Відповідачами саме спірної кімнати.
Що стосується додаткового рішення, то стверджує, що відповідачі повинні були 
надати копію заяви про ухвалення додаткового рішення з додатками стороні Позивача для озннайомлення та надання заперечень, однак цього не було зроблено. Суд же прийняв дану заяву та не врахував заперечень, які ними були наведені в судовому засіданні про те, що Позивач є інвалідом 1 групи.
Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити та додаткове рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта – Крета О.І., Герун М.Я. на підтримання апеляційної скарги, пояснення відповідача – ОСОБА_1 та його представника - адвоката Жаровського К.К. на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для надання позивачу ОСОБА_2 доступу до другої кімнати квартири, якою законно володіють відповідачі, жодне право позивачів не порушено.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , як працівникам ремонтно-будівельного управління по поточному ремонту житлового фонду Львівського міського управління комунального господарства і його черговикам за спільним рішенням профкому і адміністрації у 1979 році виділені для проживання квартири АДРЕСА_2 ( для сім`ї ОСОБА_5 в складі чотирьох осіб) і № 2 ( для сім`ї' ОСОБА_4 в складі трьох осіб) у будинку АДРЕСА_4 після проведення в ньому капітального ремонту та обладнання його для проживання працівників РБУ. 
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 24 лютого 1997 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_5 . Вказана квартира складається з п`яти житлових кімнат та кухні з комунальними вигодами. Загальна площа квартири становить 124, 60 кв.м.
Згідно технічного паспорта на приватизовану квартиру АДРЕСА_5 від 07.02.1997 року квартира розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 5 кімнат, житловою площею 92,7 кв.м., в тому числі 1-ша кімната -10,1 кв.м., 2-га кімната – 14,0 кв.м., 3-тя кімната – 18,6 кв.м., 4-та кімната – 17,7 кв.м., 5-та кімната – 32,3 кв.м., кухні – 9,9 кв.м., ванної кімнати - 3,5 кв.м, вбиральні-1 кв.м., коридорів -10, 0; 4, 5 кв.м., підвалу – 42, 3 кв.м. Також квартира облаштована балконом, площею 3,1 кв.м.
Позивач ОСОБА_7 зареєстрований та проживає у суміжній квартирі АДРЕСА_1 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2008 по справі №2-187/2008р., у задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ; Виконавчого комітету Львівської міської ради, Шевченківської рай адміністрації м. Львова, РБУ Львівського міськжитлуправління, ЛОКП «БТІ та ЕО» про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_5 , свідоцтва про право власності на вказану квартиру, реєстраційного посвідчення на вказану квартиру, усунення перешкод та виселення, стягнення моральної шкоди – відмовлено, а також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ; виконкому Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації м. Львова про визнання недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності на квартиру та ордеру частково недійсним.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2009 року, апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_2 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2008 року залишено без змін.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 січня 2018 року по справі №466/6027/17, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року зобов`язано ОСОБА_7 не чинити Коляді Ігорю Дмитровичу, Коляді Ганні Василівні, Коляді Роману Ігоровичу, Коляді Руслану Ігоровичу, Коляді ОСОБА_9 у перешкод у проведенні робіт з відновлення пошкодженого майна. Стягнуто з ОСОБА_10 ви ОСОБА_11 на користь  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 6 967,00 грн. (шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень 00 коп.) витрат, необхідних для відновлення пошкодженого майна та 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 коп.) витрат по оплаті судового збору. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди – відмовлено за безпідставністю.
Вказаним рішенням встановлено, що суд не прийняв до уваги покликання відповідачки ОСОБА_7 про те, що спірна кімната площею 17,7 кв.м повинна належати її сім`ї відповідно до рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів м Львова №134 від 13 травня 1980 року «Про надання житлової площі» та виданого їх сім`ї згідно цього рішення ордеру №455.
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом, позивач покликається на те, що спірна кімната площею 17,7 кв.м., яка на підставі рішення та ордеру № 455 від 21.08.1980 р. входить до складу квартири АДРЕСА_1 не є власністю позивачів.
За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Дана норма процесуального права закріплює поняття преюдиції, за яким обставини приймаються судом без доказування та перевірки фактів, якщо вони вже були встановлені судом у іншій справі. Однак, на переконання колегії суддів, кваліфікація обставин як преюдиційних не може відбуватися формально та на шкоду об`єктивній істині у справі, а самі преюдиційні факти необхідно чітко відмежовувати від оцінки судом обставин справи.
Саме на цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у п. 32 постанови від 03 липня 2018 року № 917/1345/17, де вказала, що: «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи».
У постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 320/4938/15-ц Верховний Суд зокрема вказав, що не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що жодне право позивачів не порушено. Порушень чинного законодавства при передачі квартири АДРЕСА_2 у приватну власність сім`ї Коляди допущено не було, кімната площею 17,7кв.м. являлась складовою квартири АДРЕСА_2 , яка надавалась сім`ї ОСОБА_12 і перебувала у їх користуванні з 1980 року, що встановлено рішеннями суду в інших справах. Відповідачі на законних підставах є власниками квартири АДРЕСА_5 .
Колегія суддів вважає у справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
У справі, яка розглядається, судом не допущено порушення норм процесуального права, які б могли слугувати підставою для скасування рішеня суду, ухваленого за результатами її розгляду. Сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.
В частині доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Колегія суддів погоджується з висновком суду про розподіл судових витрат на правову допомогу.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами. (Постанови ВС від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що розмір судових витрат на правову допомогу, стягнутий додатковим рішенням відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 – адвокат Жаровський К.К. в судовому засіданні заявив про стягнення витрат на правову допомогу та подав розрахунок таких, що становить 3 000 гривень.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Судові витрати, відповідно до ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, згідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи категорію справи, її значну складність, одне судове засідання, обсяги матеріалів справи, предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, суд вважає, що необхідним стягнути з позивача в користь відповідача 3 000 грн. витрат на правову допомогу, що у більшій мірі відповідає обсягу наданої допомоги, її реальній складності а також принципу пропорційності задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Крета Олега Ігоровича  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 лютого 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3000 гривень витрат на правову допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 05.09.2025 року.

Головуючий:                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                 Цяцяк Р.П.

Шеремети Н.О.