ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 352/515/25
провадження № 61-11193св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Олійника М. Ю., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Луганської В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.           У березні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.
 
2.           Позов мотивовано тим, що Тисменицький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 09 грудня 2024 року у справі № 352/1738/19 звільнив на підставі статті 49 Кримінального кодексу України (далі - КК України) ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, - закрив.
 
3.           У кримінальному провадженні  ОСОБА_3 обвинувачувався у вбивстві сина позивачів ОСОБА_4 , вчиненого через необережність ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
4.           Позивачі посилалися на те, що моральна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, полягає в тому, що вони внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_3 втратили сина, що є непоправною трагедією в житті будь-яких батьків. Це позбавило їх можливості реалізовувати свої повсякденні плани, бажання, призвело до порушення їх нормальних життєвих зв`язків, тому їм потрібні додаткові зусилля для організації свого життя. Загибель найближчої людини заподіяло їм значної моральної шкоди та негативно вплинуло на їх психологічний та моральний стан.
 
5.           Враховуючи зазначені обставини, позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на їх користь по 500 000,00 грн кожному на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
6.           Тисменицький районний суд Івано-Франківської області рішенням від 29 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2025 року, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 по 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
7.           Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючими обставинами, тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду. 
 
Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачам завдано моральні страждання, глибину та тривалість душевних страждань, яких вони зазнали внаслідок загибелі (вбивства) близької, рідної людини - сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів їм душевні страждання, відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачів неможливо, беручи до уваги тяжкість вимушених змін у їх життєвих відносинах, суди, з урахуванням засад розумності і справедливості, дійшли висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачів по 250 000,00 грн кожному на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
8.           У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , подана через підсистему «Електронний суд» представником -адвокатом Івасишин З. З., на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2025 року, в якій заявник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову. 
 
9.           Касаційна скарга мотивована тим, що кримінальне провадження № 352/1738/19 закрито судом без встановлення обставин та дослідження доказів, тому обставини, зазначені в позовній заяві, в силу вимог частини шостої статті 82 ЦПК України не можуть вважатися такими, що не підлягають доказуванню. Наявність складу правопорушення в діях ОСОБА_3 спростовуються матеріалами кримінальної справи № 352/1738/19, у тому числі і показаннями потерпілих та свідків, мав місце нещасний випадок. Суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили представнику відповідача у витребуванні та дослідженні матеріалів кримінальної справи № 352/1738/19 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, в тому числі шляхом прослуховування технічних записів допитів всіх потерпілих та свідків, що є порушенням принципів рівності та змагальності.   
 
10.        Від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
11.        Верховний Суд ухвалою від 05 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3  на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2025 року, витребував матеріали справи з суду першої інстанції.
12.        У жовтні 2025 року матеріали цивільної справи № 352/515/25 надійшли до Верховного Суду. 
 
13.        Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 18 березня 2020 року, від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, поставах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 23 травня 2024 року у справі № 388/896/19. 
 
14.        Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
 
15.        Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міськвиконкому 07 березня 1990 року (а. с. 10).
 
16.         ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 29 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Стриганицькою сільською радою Тисменицького районну Івано-Франківської області (а. с. 12).
 
17.        Тисменицький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 09 грудня 2024 року у справі № 352/1738/19 звільнив ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 119 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12019090250000234 від 17 червня 2019 року, на підставі статей 44, 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; кримінальне провадження № 12019090250000341 від 17 червня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, закрив;  цивільний позов залишив без розгляду (а. с. 3-7).
 
18.        За змістом цієї ухвали кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин: 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 17 год 30 хв, перебуваючи на березі ріки Дністер в урочищі «Копанка», розташованому у селі Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 та його дівчина ОСОБА_5 зайшли у воду на глибину, при якій рівень води для ОСОБА_4 знаходився на рівні нижньої третини грудної клітки, а для ОСОБА_5 рівень води перебував на рівні верхньої третини грудної клітки. З метою підтримання рівноваги один одного та враховуючи те, що вони не вміють плавати, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримували один одного, тримаючись за руки. Підпливши до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 висловившись до них обох, що зараз навчить їх плавати, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, незважаючи на об`єктивні обставини у вигляді відсутності людей поблизу, швидкості течії, повноводності, глибини та заглиблень ріки Дністер, достовірно знаючи те, що потерпілий ОСОБА_4 та його дівчина ОСОБА_5 не володіють навиками плавання та перебувають в небезпечному для життя середовищі - воді, усвідомлюючи наявність такої небезпеки, реалізовуючи на його думку жарт над останніми, шляхом застосовування фізичного зусилля рук, раптово штовхнув ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подальше від берега на глибину води, яка перевищувала рівень фізичного зросту останніх, не бажаючи при цьому настання їхньої смерті. Від поштовху ОСОБА_3 потерпілий ОСОБА_4 та його дівчина ОСОБА_5 , не очікуючи раптовості таких дій, не володіючи навиками плавання та перебуваючи в небезпечному для життя середовищі - воді, не маючи запасу повітря в дихальних шляхах та легенях, почали тонути та захлинатися від блокування дихальних шляхів водою. Злочинні дії ОСОБА_3 призвели до того, що ОСОБА_4 , не володіючи навиками плавання та перебуваючи в небезпечному для життя середовищі - воді, перебуваючи на глибині, почав тонути та захлинатися водою, що призвело до механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів і отворів водою при утопленні, що у свою чергу спричинило смерть потерпілого ОСОБА_4 , а тому необережні дії ОСОБА_3 перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_4 . Дії ОСОБА_3 кваліфікуються за частиною першою статті 119 КК України, як вбивство вчинене через необережність.
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
 
19.        Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
20.        У частині другій статті 1168 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
 
21.        Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
 
22.        За частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
23.        Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
 
24.        Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
 
25.        Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
26.        У справі, яка переглядається у касаційному порядку, встановлено, що Тисменицький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 09 грудня 2024 року у справі № 352/1738/19 звільнив ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 119 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12019090250000234 від 17 червня 2019 року, на підставі статей 44, 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 12019090250000341 від 17 червня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, закрив.  Цивільний позов залишив без розгляду.
 
27.        Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
 
28.        Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить, зокрема, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
 
29.        Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі № № 930/497/23(провадження № 51-4798км23). 
 
30.        У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) висловлено правову позицію, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
 
31.        У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду.
 
32.        Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).
 
33.        Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачам завдано моральні страждання, врахувавши глибину та тривалість душевних страждань, яких зазнали позивачі внаслідок загибелі рідної людини - сина, тяжкість вимушених змін у їх життєвих відносинах, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів по 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
34.        З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
 
35.        При визначенні розміру моральної шкоди суди виходили із засад розумності та справедливості, врахували глибину фізичних та душевних страждань позивачів. Моральна шкода позивачам завдана смертю їх сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього їхнього життя душевні страждання; відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачів неможливо.
 
36.        Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, а отже, за загальним правилом, не може переоцінювати ці факти. Якщо суди першої та апеляційної інстанції встановили факт заподіяння моральної шкоди та визначили її розмір з урахуванням вимог частини третьої статті 23 ЦК України, суд касаційної інстанції не може змінювати цей розмір з мотивів незгоди відповідача з розміром відшкодування.
 
37.        Аналогічні висновки у подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 02 червня 2023 року у справі № 144/1847/21 (провадження             № 61-10953св22). 
 
38.        Доводи касаційної скарги про те, що кримінальне провадження щодо відповідача закрито судом без встановлення обставин та дослідження доказів, тому обставини вчинення відповідачем кримінального правопорушення, про які зазначено в позовній заяві, в силу вимог частини шостої статті 82 ЦПК України не можуть вважатися такими, що не підлягають доказуванню, є необґрунтованими з огляду на таке. 
 
39.        У справі, яка переглядається у касаційному порядку, встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною. Тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.
 
40.        За змістом частини шостої статті 82 ЦПК України не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння (кримінальне правопорушення) та чи вчинене воно цією особою.
 
41.        Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.
 
42.         ОСОБА_3 у разі незгоди з підставою закриття кримінального провадження щодо нього згідно з ухвалою суду від 09 грудня 2024 року у кримінальній справі № 352/1738/19 - у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною, був вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). ОСОБА_3 не був позбавлений права оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду від 09 грудня 2024 року в кримінальній справі № 352/1738/19 з таких же підстав. Однак доказів вчинення таких дій відповідачем у матеріалах справи відсутні. 
 
43.        В свою чергу, ОСОБА_3 хоча й заперечував свою вину у вчинені кримінального правопорушення, проте під час розгляду кримінальної справи № 352/1738/19 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та просив закрити кримінальне провадження. 
 
44.        Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності, що не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. 
 
45.        Враховуючи наведене, доводи відповідача про те, що його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення не була доведена у встановленому законом порядку, а тому він звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду, є безпідставними. 
 
46.        Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили відповідачу у витребуванні та дослідженні матеріалів кримінальної справи № 352/1738/19, що, на думку заявника, є порушенням принципів рівності та змагальності сторін, з огляду на таке. 
 
47.        З матеріалів справи встановлено, що сторона відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції заявляла клопотання про витребування доказів, у якому просила витребувати з Тисменицького районного суду Івано-Франківської області матеріали кримінальної справи № 352/1738/19 за обвинуваченням ОСОБА_3 за частиною першою статті 119 КК України; дослідити у судовому засіданні шляхом прослуховування технічні записи допитів всіх потерпілих та свідків у витребуваній кримінальній справі № 352/1738/19 (а. с. 43). 
 
48.        Аналогічне клопотання було заявлено стороною відповідача у суді апеляційної інстанції, вказавши про це в прохальній частині апеляційної скарги. При цьому в мотивувальній частині апеляційної скарги в обґрунтування такого клопотання зазначено, що наявність складу правопорушення в діях ОСОБА_3 повністю спростовується матеріалами кримінальної справи № 352/1738/19, в тому числі показаннями потерпілих та свідків (а. с.63-65).
49.        Закон, який визначає порядок дослідження доказів, зокрема показання свідків, у кримінальному провадженні, є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України).
 
50.        У частині першій статті 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
 
51.        Частина друга цієї ж статті КПК України визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
 
52.        Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. 
 
53.        Колегія суддів повторює, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 КПК України).
 
54.        Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18).
 
55.        Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що показання свідків, отримані у кримінальному провадженні, можуть бути використанні судом під час розгляду справи у цивільному процесі лише у разі їх відображення у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду кримінальної справи в суді. 
 
56.        Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2024 року у справі № 352/1738/19 звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 119 КК Україниу кримінальному провадженні № 12019090250000234 від 17 червня 2019 року на підставі статей 44, 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження - закрито, мотивувальна частина ухвали суду не містить відомостей щодо показань потерпілих та свідків, допитаних під час розгляду кримінальної справи в суді. 
 
57.        Подаючи клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження у справі № 352/1738/19 для їх дослідження (а саме технічних записів допитів всіх потерпілих та свідків) судом у цій цивільній справі, відповідач фактично ставить питання про встановлення у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, що не є повноваженнями суду у межах цивільного судочинства. 
 
58.        Разом з цим, як зазначено вище, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди позивачам, суд виходить з того, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачам заподіяну з його вини шкоду. 
 
59.        Отже, суди попередніх інстанцій законно та обґрунтовано відмовили стороні відповідача у задоволенні клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження. 
 
60.        Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі     № 129/1033/13-ц, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 23 травня 2024 року у справі № 388/896/19, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, у справах, зазначених заявником, і у справі, яка переглядається у касаційному порядку, є різними.
 
61.        Так, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Разом з цим, предметом спору у справі № 129/1033/13-ц були вимоги щодо визнання недійсними рішень загальних зборів співвласників підприємства, зобов`язати районне управління юстиції внести до державного реєстру зміни про керівника підприємства та скасувати записи про зміну керівника юридичної особи та зміну складу підписантів. 
 
62.        У пункті 90 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц за позовом фізичної особи до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, Велика Палата Верховного Суду вказала, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди попередніх інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, врахували зазначений висновок. 
 
63.        У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. Водночас такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в контексті дослідження судами протоколу огляду місця події, проведеного під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42016150230000009 від 26 січня 2016 року, розпочатому за частиною першою статті 197-1 КК України за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, яким підтверджується використання відповідачами спірних земельних ділянок не за цільовим призначенням. 
 
64.        У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. У справі, яка переглядається у касаційному провадженні, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення частини шостої статті 82 ЦПК України та врахували ухвалу про закриття кримінального провадження, яка набрала законної сили, про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлена така ухвала в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
65.        Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказала, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. У зазначеній справі  спір виник у зв`язку з пошкодженням майна позивача внаслідок загоряння автомобіля, власником якого є фізична особа і який перебував у користуванні юридичної особи на підставі договору найму транспортного засобу. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду виснувала, що транспортний засіб, який не рухався (зберігався на автостоянці), але спричинив завдання шкоди внаслідок його загоряння через технічну несправність електричної чи паливної системи, слід кваліфікувати як джерело підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України; обов`язок відшкодування майнової шкоди незалежно від вини покладається не на безпосереднього заподіювача (фізичну особу), а на володільця джерела підвищеної небезпеки (юридичну особу). Через пошкодження майна позивач зазнав моральної шкоди. 
 
66.        У постанові від 23 травня 2024 року у справі № 388/896/19 Верховний Суд вказав, що про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. У справі, яка переглядається у касаційному провадженні, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд не врахував такого висновку, оскільки в оскаржуваній постанові зазначені мотиви відхилення клопотання сторони відповідача про витребування матеріалів кримінального провадження. 
 
67.        Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі                     № 154/3029/14-ц(провадження № 14-43цс22)).
 
68.        Посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах Верховного Суду не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
69.        Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, надання їм власної суб`єктивної оцінки, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
70.        За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.
 
71.        Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
72.        Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
73.        Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
74.        Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновку судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, тому колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
75.        Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
РішенняТисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                               А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров