ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2025 року                                                                          Справа № 903/569/25 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Коломис В.В. 
при секретарі судового засідання Заславській В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на рішення Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 (повний текст - 15.08.2025) у справі №903/569/25 (суддя Слободян О.Г.)
за позовом Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилісненської сільської ради
до Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”
про стягнення 527300грн. 77коп. шкоди

за участі представників:
прокурор – Ваколюк Ю.О. (в залі суду);
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 у справі №903/569/25 задоволено повністю позов Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилісненської сільської ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”. Стягнуто з відповідача на користь Прилісненської сільської ради 527300грн 77коп шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища; стягнуто з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури 6327грн 61коп. витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.
В скарзі представник апелянта зокрема зазначає, що відповідач не являється суб`єктом, який уповноважений законодавством здійснювати досудове розслідування за кримінальними провадженнями, як наслідок за фактом незаконної порубки лісу, що стала приводом даного судового спору, не міг ініціювати проведення слідчих (розшукових) дій, формувати вектор розшукових дій. Натомість, орган прокуратури прямо відповідає за повноту, всебічність та якість досудового розслідування.
Представник апелянта вважає, що суд мав можливість переконатись в достовірності висновку про те, що згідно матеріалів справи №903/569/25 відповідач вжив вичерпних заходів, спрямованих на проведення ефективної роботи по запобіганню правопорушень в цілому. Відповідач: 1) оперативно виявив факт вчинення злочину і повідомив правоохоронний орган; 2) надав всі можливі вичерпні відомості стосовно факту незаконної порубки лісу; 3) брав участь та сприяв у проведенні слідчих дій; 4) вживав численні пошукові дії з метою здобуття інформації, яка б сприяла розкриттю злочину; 5) не перешкоджав органу досудового розслідування, надавав всю запитувану інформацію, забезпечував співпрацю та сприяння на всіх етапах провадження.
Також представник відповідача зазначає, що забезпечення охорони лісу дійсно входить до обов`язків постійних лісокористувачів, однак незаконна порубка лісу – є протиправною караною діяльністю, що передбачена відповідною статтею Кримінального кодексу України, до відповідальності за вчинення якої притягується винна особа. Кримінальним та кримінальним процесуальним кодексами України також не передбачено відповідальності потерпілого чи іншого учасника досудового розслідування у випадку неспроможності правоохоронного органу встановити винну особу та притягнути її до відповідальності.
Органом прокуратури не доведено і вцілому не вказано які саме дії не вчинив відповідач, вчинення яких входить до його обов`язків відповідно до закону, не вказано які саме заходи з охорони лісів не було вчинено з метою збереження лісів від незаконних порубок.
Звертає увагу, що в даному випадку, судом було зроблено висновок про протиправну бездіяльність відповідача виключно на підставі вчинення факту злочину третіми особами. Судом залишено без уваги наступне: протиправні дії третіх осіб (факт вчинення злочину) не завжди є наслідком бездіяльності того чи іншого суб`єкта, а може траплятись і трапляється незалежно від волі чи дій сторін; жодні превентивні заходи не застерігають від протиправних дій третіх осіб та не забезпечили зникнення злочинності в тих чи інших сферах життєдіяльності; органом прокуратури чи позивачем не надано відомостей, які вказували б на наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між фактом вчинення незаконної порубки та діями (бездіяльністю) відповідача.
Позиція суду, при якій сам факт вчинення злочину на території постійного користування відповідача слугує підставою наявності в його діях протиправної бездіяльності - суперечить нормам законодавства, які навпаки відносять протиправні дії третіх осіб до обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання суб`єктом покладених на нього обов`язків.
Апелянт вважає, що орган прокуратури, нехтуючи законними повноваженнями, завданнями кримінального процесу та обов`язками щодо процесуального керівництва кримінальним провадженням, не забезпечив належне досудове розслідування та вжиття очевидних та першочергових слідчих (розшукових) заходів, спрямованих на притягнення винних осіб до відповідальності, натомість після проведення формального та поверхневого досудового розслідування звернувся з позовною заявою з метою стягнення збитків, спричинених третіми особами - з відповідача.
На підставі викладеного відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 в справі №903/569/25 повністю, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; стягнути з позивача судові витрати понесені відповідачем.
01.09.2025 матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.
09.09.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на рішення Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 у справі №903/569/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 27.10.2025 об 14:30год. Запропоновано учасникам у справі у строк до 03.10.2025 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.
01.10.2025 через систему «Електронний суд» керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури подав письмовий відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві прокурор зазначає, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.
Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Саме постійний лісокористувач - ДП «Ліси України» має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами.
Матеріалами справи підтверджено та не оспорюється відповідачем факт вчинення незаконної порубки дерев на земельній ділянці, що перебуває у його постійному користуванні, а також факт реєстрації кримінального провадження. 
Також, матеріалами справи підтверджено, що на час виявлення незаконної порубки лісу дане лісогосподарське підприємство здійснювало управлінські, організаційнорозпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних порубок на території лісового фонду підприємства. Однак, факт вчинення вказаного кримінального правопорушення свідчить про те, що такі заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу.
На переконання прокурора саме неналежне виконання ДП «Ліси України» встановлених законодавством обов`язків безумовно свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев.
Разом із цим, неналежне виконання ДП «Ліси України» своїх обов`язків з охорони лісу свідчить також про вину завдавача шкоди.
Таким чином, в даному випадку наявні всі елементи складу правопорушення, вчиненого ДП «Ліси України», передбаченого ст.1166 Цивільного кодексу України.
Прокурор стверджує, що виконуючи повноваження, що визначені КПК України та Законом України «Про прокуратуру» щодо нагляду за додержанням законів органами, що проводять досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024030540000108 від 26.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України забезпечив належне та повне проведення усіх необхідних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні. При цьому, скарг від учасників кримінального провадження на бездіяльність прокурора та оскарження його протиправних дій та рішень до слідчого судді за період із 26.03.2024 по даний час не надходило.
Зазначає, що усі встановлені обставини у сукупності свідчать про належне підтвердження протиправної поведінки відповідача у формі бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні працівниками підприємства належної охорони і захисту лісів від незаконної порубки на підвідомчій відповідачу території. 
Відтак, за доводами прокурора, наведене свідчить про наявність складу цивільного правопорушення та наявність підстав для відшкодування ДСГП «Ліси України» шкоди, завданої діянням осіб, які вчинили незаконну порубку.
На підставі викладеного прокурор просить суд апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 у справі №903/569/25 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
У судове засідання суду апеляційної інстанції 27.10.2025 ДСГП “Ліси України” (апелянт) та Прилісненська сільська рада не забезпечили явку своїх представників, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки учасники провадження у справі належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, враховуючи те, що позиція апелянта викладена безпосередньо в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
У судовому засіданні прокурор заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 у справі №903/569/25 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.
Камінь-Каширською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12024030540000108 від 26.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України, за фактом незаконної порубки 32 сироростучих дерев породи сосна різними діаметрами в кварталі 3 виділах 20 та 27 Карасинського лісництва філії “Маневицьке лісове господарство” ДП “Ліси України” (на даний час – філія “Поліське ЛГ” ДП “Ліси України”).
Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним фактом внесені на підставі повідомлення інспектора відділу №2 управління безпеки Департаменту безпеки ДП “Ліси України” Щербатюка А.О., яким у період 25.03.2024 - 26.03.2024 здійснювалися контрольні заходи у філії “Маневицьке ЛГ”.
Оглядом місця події в кварталі 3 виділу 20 Карасинського лісництва філії “Маневицьке ЛГ” ДП “Ліси України”, проведеним 26.03.2024, підтверджено незаконну порубку 17 дерев породи сосна сирористуча різними діаметрами.
Внаслідок вчинення вказаної незаконної порубки в кварталі 3 виділу 20 Карасинського лісництва філії “Маневицьке ЛГ” ДП “Ліси України” лісогосподарським підприємством, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665 “Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу”, нараховано шкоду в сумі 252166, 34 грн.
Також проведеним 26.03.2024 оглядом місця події в кварталі 3 виділу 27 Карасинського лісництва філії “Маневицьке ЛГ” ДСГП “Ліси України” підтверджено незаконну порубку 15 дерев породи сосна сирористуча різними діаметрами.
Внаслідок вчинення вказаної незаконної порубки в кварталі 3 виділу 27 Карасинського лісництва філії “Маневицьке ЛГ” ДСГП “Ліси України” лісогосподарським підприємством, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665 “Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу”, нараховано шкоду в сумі 275134,43 грн.
Внаслідок вчинення невстановленими особами у кварталі 3 виділах 20, 27 Карасинського лісництва ДП “Маневицьке ЛГ” (на даний час – філія “Поліське ЛГ” ДСГП “Ліси України”) незаконної порубки 32 дерев сироростучих породи сосна різними діаметрами заподіяно збитки навколишньому природному судовищу на загальну суму 527300,77 грн.
Також факт вчинення незаконної порубки дерев підтверджується поясненнями інспектора відділу №2 управління безпеки Департаменту безпеки ДСГП “Ліси України” ОСОБА_1 , протоколами допиту свідка – лісничого Карасинського лісництва ОСОБА_2 , інформацією із філії “Маневицьке ЛГ” ДСГП “Ліси України” та іншими доказами в сукупності.
В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі постанови слідчого проведено судову інженерно-екологічну експертизу за результатами якої 04.04.2025 складено висновок №1467-Е.
Згідно висновку інженерно-екологічної експертизи за результатами дослідження в обсязі поданих документів в межах спеціальних знань експерта з інженерно екологічного виду досліджень, встановлено, що загальний розмір шкоди внаслідок незаконної порубки 32-ти (17шт. + 15 шт.) сироростучих дерев породи “Сосна” на території кварталу 3 виділів 20 та 27 Карасинського лісництва філії “Маневицьке лісове господарство” ДСГП “Ліси України” становить 527300,77 грн (252166,34 грн + 275134,43 грн) за рахунок заокруглення.
З інформації філії “Поліське ЛГ” ДП “Ліси України” встановлено, що земельні ділянки знаходяться в постійному користуванні підприємства на підставі матеріалів лісовпорядкування 2013 року, які додано до позову.
При цьому, особу (осіб), яка здійснила (здійснили) незаконні порубки дерев у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено, тому збитки завдані інтересам держави мають бути відшкодовані постійним лісокористувачем – Державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством “Ліси України”.
Відповідно до наказу ДП “Ліси України” від 30.09.2024 №1665 “Про створення філії “Поліський лісовий офіс” державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” створено філію “Поліський лісовий офіс” державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”. Визначено місцезнаходження: Україна, 43010, Волинська область, місто Луцьк, проспект Волі, 30.
Згідно з наказом ДП “Ліси України” від 18.10.2024 №1925 “Про припинення філії “Маневицьке лісове господарство” державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” припинено філію “Маневицьке лісове господарство” державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” (код 45052111) шляхом її закриття. Передачу активів та пасивів, документів здійснено до філії “Поліський лісовий офіс” згідно із затвердженим передавальним актом. Визначено термін припинення філії до 31.01.2025.
В подальшому, наказом ДП “Ліси України” від 31.12.2024 № 2338 “Про затвердження передавальних актів філій, що координуються Поліським лісовим офісом” затверджено передавальні акти активів та пасивів на балансових та позабалансових рахунках, матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше по філіях, що координуються Поліським лісовим офісом, а саме: філії “Маневицьке лісове господарство державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”.
У відповідності до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань філія “Поліський лісовий офіс” є відокремленим підрозділом юридичної особи, ідентифікаційний код 45601597. При цьому, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо філії “Маневицьке ЛГ” ДП “Ліси України” на даний час не ліквідоване, однак уже не здійснює будь-якої діяльності.
Згідно з п.2.2.2. та п. 2.2.5 Положення про філію “Маневицьке ЛГ” ДСГП “Ліси України”, затвердженого наказом ДСГП “Ліси України” від 16.12.2022 №27 (далі - Положення), предметом діяльності філії є, окрім іншого, зокрема, забезпечення охорони лісів від незаконних порубок, а також ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.
Відповідно до Статуту, який затверджений Державним агентством лісових ресурсів України від 04.03.2024 №53, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство “Ліси України” засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 26.10.2022 №804 та належить до сфери управління державного агентства лісових ресурсів України.
Відповідно до п.1.4.79, п.3.1, п.4.10 вказаного Статуту, ДП “Ліси України” є правонаступником прав та обов`язків ДП “Маневицьке ЛГ”. ДП “Ліси України”, створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів. Підприємство є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Державне агентство лісових ресурсів. ДСГП “Ліси України” може виступати позивачем, відповідачем, третьою особою в усіх судах (Статуту).
Відповідно до ст.95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй постанові від 14.09.2020 у справі №296/443/16-ц зазначила, що при реорганізації юридичної особи шляхом злиття, приєднання та перетворення (універсальне правонаступництво) факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника. У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків на майно (майнові права). Під час такої реорганізації юридичної особи передання майна, прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника здійснюється на підставі передавального акта (іншого документу,  який підтверджує передачу правонаступнику всіх активів та пасивів, прав таобов`язків). Момент переходу прав і обов`язків до правонаступника визначається днем підписання передавального акта, і тому може не співпадати у часі з моментом завершення реорганізації юридичної особи, тобто внесенням запису про припинення юридичної особи до державного реєстру. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду 12.12.2019 у справі №227/1240/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №756/8927/15-ц.
Тому, як правильно встановлено в оскарженому рішенні, всі права ДП “Маневицьке лісове господарство”, а в подальшому – філії “Маневицьке лісове господарство” перейшли до відповідача - ДП “Ліси України”.
Звертаючись з позовом прокурор доводив, що враховуючи встановлені обставини та обов`язок лісогосподарського підприємства вживати заходів до забезпечення належної охорони лісів, відповідач повинен сплатити шкоду, заподіяну невиконанням покладених філію “Маневицьке ЛГ” ДП “Ліси України” обов`язків в сумі 527300,77 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:
Щодо наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
У рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Згідно частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Факт незвернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що такий суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Близький за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.
Статтею 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Враховуючи зазначені положення законодавства, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Прилісненської сільської ради окружною прокуратурою листом від 06.05.2025 повідомлено орган місцевого самоврядування про встановлення факту незаконної рубки деревини на території ради із зазначенням розміру завданої шкоди та необхідністю вжиття відповідних заходів реагування.
Однак, у відповідь на вказаний лист Прилісненська сільська рада 08.05.2025 повідомила окружну прокуратуру, що збитки, завдані порушенням законодавства про охорону навколишнього середовища не відшкодовані та що радою заходи до стягнення шкоди не вживались та не будуть вживатися. 
Така усвідомлена пасивна поведінка органу місцевого самоврядування безумовно свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень щодо захисту інтересів об`єднаної територіальної громади.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 вказала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Разом із цим, на виконання вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 20.05.2025 прокурором повідомлено Прилісненську сільську раду про те, що буде заявлено даний позов до Господарського суду Волинської області з метою стягнення із ДСГП «Ліси України» 527300,77 грн шкоди на користь органу місцевого самоврядування.
Отже, володіючи відповідними повноваженнями та достовірно знаючи з повідомлення прокурора про факти заподіяння шкоди, позивачем при наявності відповідних повноважень не вжито заходів щодо стягнення збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок незаконної порубки дерев.
Таким чином матеріали справи свідчать, що позивачем протягом розумного строку не були вжиті заходи для усунення порушення інтересів держави, зокрема, останній самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави. Також позивач не оскаржив наявність підстав для представництва, як це визначено у ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру".
Відтак, прокурор правомірно звернувся з даним позовом до суду.
По суті позовних вимог колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами  права власності українського народу від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Згідно з статтею 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Відповідно до статей 16 та 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень.
Наказом ДП “Ліси України” від 24.01.2025 №206 “Про організацію території земель державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” затверджено організацію територій земель філії “Поліський лісовий офіс” ДСГП “Ліси України” площею 1341273,6745 га, що передані до державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” державного підприємства “Маневицьке лісове господарство” передавальним актом від 02.01.2023, затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 03.01.2023 №11. При цьому, юридичною особою, до якої перейшли права та обов`язки філії “Маневицьке ЛГ” є Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство “Ліси України”, а не філія “Поліський лісовий офіс”, яка здійснює, відповідно до ст.95 ЦК України, лише частину функцій та не може бути позивачем та відповідачем у суді.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ДП “Ліси України” є правонаступником філії “Маневицьке ЛГ” та попередньо – ДП “Маневицьке ЛГ”, якому першочергово надано у користування лісові земельні ділянки, де відбулися незаконні порубки.
Відповідно до ч.2 ст.116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Частиною першою статті 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою  посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з урахуванням наведеного земельні ділянки, на яких відбулися незаконні порубки на даний час перебувають у постійному користуванні ДП “Ліси України”. 
При цьому, відповідач за матеріалами базового лісовпорядкування проведеного Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО “Укрдержліспроект” у 2013 році на вказаних лісових масивах здійснює лісогосподарську діяльність.
Відповідно до ч.5 Розділу VІІІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (план-схеми та таксаційний опис).
Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п.1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт (затверджено Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року), планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Тому прокурором до позовної заяви було долучено відповідні матеріали лісовпорядкування 2013 року, які підтверджують факт використання на праві постійного користування землями лісового фонду, що знаходяться у кварталі 3 виділах 20 та 27 Карасинського лісництва.
Відповідно до ст.5 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Статтею 40 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.
Стаття 41 зазначеного Закону встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому законом порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Відповідно до приписів ст.ст.68, 69 вказаного Закону порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Статтею 105 Лісового кодексу України визначено, що особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема, у: незаконному видобуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність.
Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено в статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи, вина завдавача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Згідно з п.1.6 роз`яснень Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання вирішення спорів, пов`язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього середовища” від 27.06.2001 №02-5/744 вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника.
Отже, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 20.12.2018 у справі №924/12/18, від 07.06.2019 у справі №914/1960/17, від 09.08.2018 у справі №909/976/17, від 20.12.2018 у справі №909/1193/17, від 22.07.2019 у справі №909/374/18.
Статтями 19, 86, 90 Лісового кодексу України передбачено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження ослаблення та іншого шкідливого впливу захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу. Основними завданнями лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового господарства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Відповідно до п.5 ст.64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
На даний час, правонаступник філії “Маневицьке ЛГ” - ДП “Ліси України”, відповідно до пункту 7.2 Статуту, забезпечує охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей; дотримується правил і норм використання лісових ресурсів; здійснює ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснюють використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони.
Статтею 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. 
Відтак, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатись згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Основним елементом правового статусу земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п.“б” ч.1 ст.164 ЗК України).
Однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням (правова позиція Верховного Суду у постанові від 27.01.2015 у справі №21-570а14).
Статтею 45 Лісового кодексу України передбачено, що лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту раціонального використання, підвищення  екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культуриведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Відповідно до ст.48 Лісового кодексу України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. 
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
З огляду на викладене, земельна ділянка в кварталі 3 виділів 20 та 27 Карасинського лісництва перебувала на праві постійного користування у філії “Маневицьке лісове господарство” ДП “Ліси України”, а на даний час – у ДП “Ліси України”, а тому відповідач є постійним лісокористувачем, який в порушення норм ст.ст.19, 63, п.5 ст.64, ст.ст.86, 89, 90 ЛК України, Положення про філію “Маневицьке ЛГ” ДП “Ліси України”, Статуту ДСГП “Ліси України” не забезпечив охорону і збереження лісових насаджень, тобто допустив протиправну бездіяльність, наслідком якої стало незаконне вирубування 32 сироростучих дерев породи сосна різними діаметрами.
Згідно з ст.ст.19, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу. Забезпечення охорони та захисту лісів серед інших покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
У порушення зазначених нормативних приписів відповідач не забезпечив охорону і збереження лісу від незаконної рубки. 
Як правильно зазначає суд в оскарженому рішенні, системний аналіз положень п.1 ч.2 ст.19, п.5 ст.64, ч.1 та ч.5 ст.86, п.5 ч.2 ст.105 та ст.107 Лісового кодексу України дає підстави для висновку, що лісові господарства, як постійні лісокористувачі, мають нести відповідальність за порушення вимог ведення лісового господарства, зокрема, незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчих їм територіях. Таким чином, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 №976 затверджено Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів (далі – Положення), яким передбачене наступне.
Державна лісова охорона (далі – держлісоохорона) діє у складі Держлісагентства, Республіканського комітету Автономної Республіки Крим з питань лісового і мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства.
Метою діяльності держлісоохорони, лісової охорони інших постійних лісокористувачів та власників лісів є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення, невиснажливе використання лісових ресурсів та об`єктів тваринного світу.
Тобто, проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев (пошкодження дерев) третіми (невстановленими) особами.
Ураховуючи норми вищевказаного законодавства та положення ст.ст.105, 107 ЛК України, ст.ст.68, 69 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, Відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев породи сосна, а відтак, відповідач на виконання вимог чинного законодавства повинен бути притягнутий до відповідальності за правопорушення, тобто має відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок допущення ним незаконної вирубки дерев у сумі 527300,77 грн 
Аналогічні висновки Верховного Суду при розгляді цієї категорії справ містяться й у постановах від 23.08.2018 справа №917/1261/17, від 20.09.2018 справа №909/495/17, від 07.06.2019 справа №914/1960/17 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17.
Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності до ст.47 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, ст.29 ч.3 п.7 та ст.69-1 ч.1 п.4 Бюджетного кодексу України, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Згідно вимог ст.142 Конституції України природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. 
Основним завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, згідно ст.ст.1, 5 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, є збереження природних ресурсів у тому числі лісів.
Статтею 15 цього Закону визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності до ст. 47 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, п.7 ч.3 ст.29 та п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Так, згідно з частиною першою статті 69-1 Бюджетного Кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) – 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим – 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя – 70 відсотків.
Оскільки частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди, і в подальшому спрямовується на фінансування заходів з відтворення та охорони навколишнього природного середовища, то несплата порушниками нарахованих збитків ставить під загрозу можливість проведення заходів з відновлення навколишнього природного середовища у зв`язку із відсутністю джерел для їх фінансування.
Щодо заперечень та доводів відповідача про недоведеність позивачем, яких саме дій не вчинило ДП “Ліси України”, що має наслідком стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції правильно зазначив, що у відповідності до приписів ст.68 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. 
Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Згідно ч.1 ст.69 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовищ, підлягає компенсації в повному обсязі.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.05.2020 у справі №901/93/19, зокрема, виснувала, що виходячи з вимог частини другої статті 19, статей 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 та 19.08.2018 у справах №909/976/17, №925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою за шкоду, заподіяну внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.03.2024 у справі №908/65/23 підкреслив важливість відповідального використання та охорони лісових ресурсів, що є критичним для сталого розвитку та екологічної безпеки України. У справі про незаконну вирубку лісу суд підтвердив відповідальність постійних лісокористувачів за стан лісових насаджень та визнав правомірним стягнення збитків з ДП “Ліси України”, яке виступило правонаступником попереднього лісогосподарського підприємства.
Враховуючи наведене, саме постійний лісокористувач - ДП “Ліси України” має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами.
Вказане спростовує позицію відповідача про подвійне відшкодування шкоди. Адже в даному випадку має місце, за наявності винних осіб, ініціювання питання про стягнення шкоди із них. Водночас, в разі відсутності встановлених осіб, шкода підлягає стягненню із відповідача, який є постійним лісокористувачем.
Також ДП “Ліси України” доводить про відсутність факту неналежного виконання ним обов`язків по охороні та захисту лісу, що виключає настання цивільно-правової відповідальності.
Відшкодування майнової шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдала шкоду. 
Винне діяння – це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження).
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Бездіяльність – це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.
Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною. При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за даних конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобіганню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам.
Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу. Враховуються і її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.
У спірних деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами факт заподіяння шкоди та її розмір, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між також поведінкою та заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Крім цього, за змістом ст.1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Як слідує із ст.1166 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними; 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду.
При цьому діє презумпція (припущення) вини порушника: якщо потерпілий довів наявність шкоди, то боржник має довести відсутність своєї вини. Для виникнення обов`язку відшкодування шкоди ступінь вини порушника значення не має.
Матеріалами справи підтверджено та не оспорюється відповідачем факт вчинення незаконної порубки дерев на земельній ділянці, що перебуває у його постійному користуванні, а також факт реєстрації кримінального провадження.
Також матеріалами справи підтверджено, що на час виявлення незаконної порубки лісу дане лісогосподарське підприємство здійснювало управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних порубок на території лісового фонду підприємства. Однак, факт вчинення вказаного кримінального правопорушення свідчить про те, що такі заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу.
Аналогічної правової позиції дотримано у постановах Верховного Суду у справах №906/366/20 від 24.02.2021, №920/1106/17 від 20.02.2020, №927/1096/16 від 15.02.2018, №906/133/18 від 09.12.2019, №909/1111/16 від 27.03.2018, №924/12/18 від 20.12.2018, №920/1293/16 від 20.08.2018, №917/1261/17 від 23.08.2018, у справі №925/382/17 від 19.09.2018.
Як правильно зазначає суд першої інстанції, ДП “Ліси України” не надано доказів, які б підтверджували, що шкода завдана не з вини відповідача. Саме неналежне виконання ДП “Ліси України” встановлених законодавством обов`язків безумовно свідчить про вину та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев.
Таким чином, як правильно встановлено в оскаржуваному рішенні, в даному випадку наявні всі елементи складу правопорушення, вчиненого ДП “Ліси України”, передбаченого ст.1166 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції правильно встановив, що наявність вини у відповідача також підтверджується наступними доказами: запитом прокурора на філію “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” від 11.04.2025 та відповіддю на вказану вимогу від 05.05.2025; витягом із Державного реєстру речових прав щодо земельної ділянки кадастровим номером 0723682800:03:003:0137; державним актом серії ЯЯ №035168 (оригінал знаходяться філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України”; матеріалами базового лісовпорядкування; вимогою прокурора від 06.05.2025 на адресу Прилісненської сільської ради та відповіддю від 08.05.2025; витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12024030540000108 від 26.03.2024;  постановою про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування від 05.05.2025;  протоколом огляду місці події від 26.03.2024; протоколом огляду місці події від 26.03.2024; відомостями про обчислення шкоди;  показаннями свідків; висновком експерта за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи від 04.04.2025 №1467-Е.
Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи все вищевикладене, встановлені обставини та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позов керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилісненської сільської ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” про стягнення 527300грн 77коп. шкоди є підставним, обгрунтованим та підлягає до задоволення у повному обсязі. 
Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").
В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на рішення Господарського суду Волинської області від 05.08.2025 у справі №903/569/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.
Повний текст постанови складено 03.11.2025.

Головуючий  суддя                                                                      Саврій В.А. 

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.  

Суддя                                                                                              Коломис В.В.