УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 274/6102/22
провадження № 51-3349 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 липня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022060480000620 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичів, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:  
За вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2025 року ОСОБА_5  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо цивільних позовів, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 05 вересня 2022 року близько 11:30 год ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Кіа Рісаnto» НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Житомирській в с. Гришківці Бердичівського р-ну в напрямку до м. Житомира, поблизу будинку № 29, порушуючи вимоги п. 1.10 «дорожні умови», «дорожня обстановка», п.п. 10.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), проявив безпечність та неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожніх умов та не впоравшись з керуванням транспортного засобу на заокруглені проїзної частини, допустив його виїзд на зустрічну смугу для руху. Внаслідок чого автомобіль під керуванням ОСОБА_5 здійснив зіткнення із автомобілем марки «Mercedes-Benz 200» НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 , який рухався по вказаній вулиці в напрямку м. Бердичів.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій та пасажир автомобіля марки «Mercedes-Benz 200» НОМЕР_2 ОСОБА_6 і малолітня ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_5 пунктів 1.10, 10.1, 11.3, 12.1 ПДР знаходиться в прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 задовольнив частково. Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2025 року скасував у частині вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 94797,57 грн на користь потерпілого ОСОБА_6 та призначив в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень у частині призначеного покарання. 
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно не врахував у якості обставин, що пом`якшують відповідальність, визнання ОСОБА_5  вини та щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому, позитивні характеристики, наявність інвалідності та на утриманні малолітнього сина, активну волонтерську діяльність, якою він продовжує активно займатися на користь ЗСУ. Звертає увагу, що кримінальне правопорушення, інкриміноване ОСОБА_5 , відноситься до правопорушень невеликої тяжкості та є необережним. Посилається на те, що суди мали всі підстави призначити ОСОБА_5 покарання з урахуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно із ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.
Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не одружений, військовий пенсіонер, з третьою групою інвалідності, має на утриманні малолітню дитину, характеризується позитивно.
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував відсутність обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд в оскаржуваному рішенні вказав, що місцевий суд, з урахуванням викладеного, а також суспільної небезпеки скоєного діяння, яке є необережним, поведінки ОСОБА_5 , його майнового стану та неможливості в умовах ізоляції відшкодувати шкоду, яка були ним завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди, обґрунтовано звільнив останнього від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що досліджені дані про особу ОСОБА_5 , його ставлення до вчиненого, а саме намагання перекласти вину на потерпілого ОСОБА_6 та не відшкодовувати завдану моральну шкоду потерпілим, не дають підстав вважати, що ступінь тяжкості кримінального правопорушення істотно знижено, а тому застосування до обвинуваченого положення ст. 69 КК України є неможливим.
З чим погоджується і Суд касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що суди безпідставно не врахували у якості обставин, що пом`якшують відповідальність, визнання ОСОБА_5 вини та щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому, позитивні характеристики, наявність інвалідності та на утриманні малолітнього сина, активну волонтерську діяльність, якою він продовжує активно займатися на користь ЗСУ 
Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Водночас суд апеляційної інстанції за наслідками судового розгляду дійшов висновку, що доводи захисника з приводу не врахування визнання ОСОБА_5 своєї вини як обставини, що пом`якшує покарання, є слушними та визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, визнання вини і часткове відшкодування шкоди.
Разом з тим, цей суд звернув увагу на те, що ОСОБА_5 намагався перекласти вину за ДТП на потерпілого ОСОБА_6 , завдану шкоду не відшкодував на протязі більше двох років і перерахував потерпілому 10000 грн лише перед судовими дебатами, дійшов слушного висновку, що вказане не свідчить про його щире каяття в розумінні вимог закону.
Крім того, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_5 має інвалідність війни 3-ї групи, на утриманні малолітню дитину, займається волонтерською діяльністю на користь ЗСУ, були враховані місцевим судом при призначенні ОСОБА_5 покарання.
У той же час, зазначив, що доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 займаючись волонтерською діяльністю, придбаває транспортні засоби для передачі ЗСУ, є необґрунтованими, оскільки із долучених захисником документів убачається, що ОСОБА_5 лише переганяє транспортні засоби з-за кордону, а не придбаває їх.
Варто зауважити, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_5 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.
Отже, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов слушного висновку про те, що ОСОБА_5 судом першої інстанції було вірно призначено покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що в результаті порушення обвинуваченим ПДР потерпілим спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Тож, апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції в цій частині, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
Водночас касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 липня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                         ОСОБА_3