ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Свірідова В.В.

02 вересня 2025 року	Львів	Справа № 466/2959/25 пров. № А/857/23193/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді:                                                  Бруновської Н.В.
суддів:                                                                      Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання:                    Пославського Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 травня 2025 року   у справі № 466/2959/25 за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до  Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції   про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-
ВСТАНОВИВ:
31.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, у якому просив суд:
- скасувати постанову  про накладення   адміністративного стягнення   по справі  про адміністративне  правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії    ЕНА №4338967 від 23.03.2025р. та закрити провадження у справі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09.05.2025р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, апелянт Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.05.2025р  скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
ч.4 ст. 229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
23 березня 2025 року поліцейський 2 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Дорош Н.І. відносно ОСОБА_1 виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4338967.
Із змісту постанови видно, що ОСОБА_1 23 березня 2025 року в 21.07 год. в селі Добряни, дорога М-06, Київ-Чоп, 610 км, в порушення п.31.4.3 «в» Правил дорожнього руху керував автомобілем Toyota Corolla, д.н.з. НОМЕР_1 з непрацюючою лівою фарою в режимі ближнього світла в темну пору доби, у зв`язку із чим позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення  передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.
ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.1 Закону України від 30.06.1993р. № 3353-XII «Про дорожній рух» (далі Закон 3353-XII) видно, що Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
У відповідності до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
В п.1.3 ПДР  України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (далі ПДР України)  видно, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
п.1.9 ПДР, передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
В ст.7  КУпАП  видно, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.  При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.
Презумпція невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі “Надточій проти України” від 15 травня 2008 року. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягається до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеності невинуватості цієї особи.
п.24  Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №14 “Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті” встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями  283  і  284 КУпАП. У ній зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
У зв`язку з цим, посадова особа зобов`язана розглянути всі сторони адміністративного правопорушення, оцінити його наслідки, переконатись, що внаслідок його вчинення не завдана значна шкода окремим громадянам або суспільству, дослідити обстановку, в якій вчинене порушення, особу порушника, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність та інше.
Слід наголосити також на тому, для виконання відповідних функцій, зокрема, для регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням  Правил дорожнього  руху  працівники патрульної поліції уповноважені застосувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису (ст.40 Закону України “Про національну поліцію”).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що із змісту оскаржуваної постанови, зокрема в графі до постанови додаються міститься позначка - “:”, та після неї не вказано доказів, які б свідчили, що на момент винесення постанови працівник поліції мав беззаперечні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Порушення, які наведені працівником поліції в оскаржуваній постанові, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.121 КУпАП на момент винесення постанови серії ЕНА № 4338967 від 23 березня 2025 року, не підтверджено належними та допустимими доказами. Зокрема до даної постанови (на момент її винесення) не долучено жодних доказів на підтвердження доводів складача протоколу.
З огляду на вказане, вірним є висновок суду першої інстанції про протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вказані у постанові порушення - у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові.
Разом з тим, при вирішенні даної справи, колегія суддів звертає увагу апелянта, що складання постанови без будь-яких фактичних доказів вчинення адміністративного правопорушення є протиправним, що підтверджується Постановою Верховного суду у справі №357/10134/17 від 23 жовтня 2019 року.
Оскаржувана постанова не містить жодного покликання на те, чи було зафіксовано хоча б якимись технічними засобами факт несправності зовнішніх світлових приладів в темну пору доби транспортного засобу позивача.
п.7 оскаржуваної постанови не містить жодної згадки матеріалів, на яких ґрунтується висновки працівника поліції про порушення  Правил дорожнього руху.
Фактично, постанова містить лише констатацію факту порушення  Правил дорожнього руху, без будь-якої прив`язки до доказів, передбачених  ст.251 КУпАП. 
Однак, дана постанова сама по собі не є доказом, оскільки містить лише опис обставин, які визнані відповідачем підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, без зазначення певних доказів на їх підтвердження.
ч.2  ст.2 КАС України, встановлює перелік принципів та стандартів, дотримання яких зобов`язаний перевірити суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Одним із таких стандартів та принципів є принцип законності (п.1 ч.2  ст.2 КАС України).
Так, принцип законності передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень має здійснюватися на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України, що приписам  ст. 19 Конституції України.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Однією із таких презумпцій є презумпція невинуватості, елементом якої є принцип “in dubio pro reo”, який відображається в нормі ч.3  ст.62  Конституції України  та відповідно до якого усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Такі правові висновки зроблені Конституційним Судом України у своєму Рішенні у справі № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що в даному випадку оскаржена постанова про не ґрунтується на жодних можливих доказах, передбачених  ст.251 КУпАП, в порушення вимог ст.т.  251,  252, ст.  280-284 КУпАП.
ч.3  ст.258  КУпАП  визначено, що працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення правопорушення, тобто на місці зупинки транспортного засобу.
Проте, постанова не може бути винесена без розгляду адміністративної справи. Постанова щодо притягнення особи до відповідальності виноситься за результатами розгляду справи.
В ст.280 КУпАП, орган (посадова особа)  видно, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Працівник патрульної поліції не має права притягнути водія до адміністративної відповідальності без доказів та без з`ясування всіх обставин справи. Звинувачення не може ґрунтуватися лише на припущеннях працівника патрульної поліції. 
Так,  ст.62  Конституції України  передбачає, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
З огляду на вказане, вірними є висновки суду першої інстанції про протиправність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові.
В частині доводів апелянта про неврахування поданого відеозапису, колегія суддів звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладену у справі № 524/5536/17 від 15 листопада 2018 року.
Зокрема, Верховний Суд, вказав, що суди попередніх інстанцій вірно зазначили про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого ч.2 ст.122 КУпАП, оскільки відеозапис, поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем  правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова серії про притягнення особи до адміністративної відповідальності не містить покликань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.
Крім того, відповідно до  ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
При цьому,  апеляційний суд вважає, що безпідставними є доводи апелянта про те, що відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис підлягають зазначенню у постанові про адміністративне правопорушення лише у випадку фіксації правопорушення здійсненої у автоматичному режимі, оскільки ч.3 ст.283  КУпАП  прямо передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.
Вимоги ж до постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режими, визначені частиною четвертою вказаної статті.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 524/7184/16-а, від 26 квітня 2018 року у справі № 200/5590/17/, від 19 лютого 2020 року у справі № 524/1284/17.
Отже, колегія суддів не приймає до уваги наданий апелянтом відеозапис, оскільки оскаржувана постанова не містить покликань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.
При цьому, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/1-а, де суд касаційної інстанції вказав на те, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Колегія суддів наголошує, що сама по собі постанова у справі про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (постанова Верховного Суду від 14 травня 2020 року в справі № 240/12/17).
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).
Згідно  ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
За визначенням ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, шо допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 26.06.2019р. у справі №536/1703/17.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновків, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення, а Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 травня 2025 року   у справі № 466/2959/25– без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 11.09.2025р.