09.09.25
22-ц/812/1291/25

Провадження № 22-ц/812/1291/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       09 вересня 2025 року                                                м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В., 
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участю представника позивача – адвоката Лесечка М.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №487/5354/16 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Гаврасієнка Вадима Олександровича у приміщенні цього суду 14 травня 2025 року, повний текст складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

у с т а н о в и в :

       У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі – ПАТ «ПУМБ», Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
       Позов мотивовано тим, що 07 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5905974, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 35000 доларів США під 11,50 % річних терміном до 07 грудня 2027 року. У цей же день на забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку Банку передана придбана за кредитні кошти квартира за адресою: АДРЕСА_1 . З липня 2010 року ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 26 липня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 58100,50 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 33940,12 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 24160,38 дол. США. В порушення п.1.7.4 договору іпотеки без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя ОСОБА_1 допустив відчуження предмету іпотеки. Станом на 12 жовтня 2016 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2016 року.
       Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П., зареєстрованого в реєстрі №976 шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі - у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною у розмірі 177982 грн.
       Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
       Рішення суд мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року для погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на спірну квартиру шляхом проведення прилюдних торгів(справа № 487/7390/13-ц, провадження № 22ц/784/1491/15). Тобто позивач вже використав своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а повторне звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним та недопустимим.
       Також суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на час набуття ним права власності на нерухоме майно у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були відсутні будь-які обтяження, право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано приватним нотаріусом 25 серпня 2016 року, після припинення обтяження нерухомого майна, а саме - квартири за адресою: АДРЕСА_1 22 червня 2016 року на підставі листа PL1-1611/16, виданого 14 червня 2016 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», а тому відсутні будь-які підстави, належні та допустимі докази, що свідчать про недобросовісність набувача майна ОСОБА_2 .
       Також суд звернув увагу на той факт, що позивач не направив вимоги іпотекодавцю про усунення порушення відповідно до статті 35 ЗУ «Про іпотеку», що є самостійною підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.
       В апеляційній скарзі ПАТ «ПУМБ» вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати й ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно чинного законодавства заборона може бути знята за умови повідомлення саме кредитора про відсутність боргу та припинення договору іпотеки. Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №362073761 обтяження знято на підставі листа серія та номер: PL1-1612/ 16 виданий 14 червня 2016 року, видавник ПАТ «Перший Український міжнародний Банк». Проте Банк не видав жодних довідок, у зв`язку з чим Банк звернувся із заявою до правоохоронних органів. Під час розгляду даної справи суд першої інстанції не дослідив, що Банк не надавав жодні довідки про відсутність боргу у ОСОБА_3 , на підтвердження чого позивачем долучався лист Банку від 16 грудня 2019 р. №KHO-15.1/16. Отже суд першої інстанції не надав належну оцінку вказаним доказам, а також не врахував, що діючим законодавством не було передбачено припинення обтяження на підставі листа, виданого начебто іпотекодержателем. Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку вказавши, що Банку було відомо про факт вилучення запису про іпотеку, однак не вчинялось будь-яких дій, оскільки Банк звертався із заявою про вчинення злочину та було відкрито кримінальне провадження №12016150020005504, відомості щодо якого внесені до ЄРДР 21 листопада 2016 року. В рамках межах цього кримінального провадження проводились ряд слідчих дій, зокрема, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2017 р. справа 490/12577/16-к накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 . Після того як Банк отримав інформацію, що предмет іпотеки належить іншій особі, було подано позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_2 . Позивач стверджує, що вказане спростовує висновки суду першої інстанції, що Банк не вчиняв жодних дій для відновлення своїх прав. Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем з тих підстав, що обтяження з предмета іпотеки було знято в спосіб, непередбачений законом, а також судом першої інстанції не надано оцінки наявним в матеріалах справи договорам купівлі-продажу квартири (предмета іпотеки). Так, ціна договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 24 червня 2016 року становить 75018 грн., а ціна договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 25 серпня 2016 року, становить 35000 грн. Вказана вартість квартири в обох договорах купівлі-продажу є значно заниженою від ринкової вартості квартири. Крім того, як вбачається з Інформаційної довідки, обтяження на квартири знято 22 червня 2016 року, а вже 24 червня 2016 року квартиру було продано ОСОБА_4 . Через два місяці - ще раз продано вже відповідачу ОСОБА_2 . На думку позивача, такі обставини вказують на недобросовісні дії з боку ОСОБА_1 та наступних власників квартири. Проте, вказане не взято судом першої інстанції до уваги. Щодо твердження суду першої інстанції, що Банк вже звертався з аналогічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач зауважує, що у даній справі Банк звертається з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки вже до нового власника ОСОБА_2 . Також з огляду на невиконання ОСОБА_1 зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитом сума заявлена до стягнення збільшена. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
       Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
       Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно із вимогами частиною 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Оскаржуване рішення суду таким вимогам закону не відповідає.
       Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2025 року Заводським районним судом міста Миколаєва постановлено рішення за відсутності учасників справи.
       Відповідно до положень частин 1, 2 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання
До повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги належить скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення (пункт 2 частини 1 статті 364 ЦПК України).
Згідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини 3 цієї ж статті якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
       Як вбачається з матеріалів справи, відсутні будь-які докази повідомлення позивача у справі – АТ «ПУМБ» про час та місце судового засідання, яке відбулося 14 травня 2025 року. 
       Ухвалюючи у справі рішення за відсутності, зокрема, представника позивача, суд першої інстанції послався на наявність клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності.
       Натомість в матеріалах справи, дійсно наявні заяви представника Банка про проведення розгляду в суді за його відсутності 06 січня 2025 року та 18 березня 2025 року.
       В той же час у справі немає заяви про проведення судового засідання за відсутності представника позивача 
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Порушення судом вимог процесуального закону щодо порядку постановлення рішення призвело до порушення прав відповідача на подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості.
Оскільки позивач обґрунтовує свою апеляційну скаргу, в тому числі тим, що суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши його про дату та час судового засідання, що призвело до порушення його прав на участь в розгляді справи, таке є обов`язковою підставою для скасування рішення у справі та ухвалення нового.
В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-84, 89, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спорів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).
Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», а натепер – АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5905974, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 35000 доларів США під 11,50 % річних терміном до 07 грудня 2027 року (том 1, а.с. 11-14).
Для забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 у цей же день був укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку передана придбана за кредитні кошти квартира АДРЕСА_2 загальною площею 35, 6 кв.м (том 1, а.с. 15-19). 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 05 листопада 2013 року у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири (том 2, а.с. 152-153).
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року (справа №487/7390/13-ц) у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законним представником якої є ОСОБА_1 , третя особа — орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на майно, що знаходиться в іпотеці відмовлено (том 3, а.с. 96-97).
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року (справа №487/7390/13-ц) рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Для погашення заборгованості станом на 25 липня 2013 року за кредитним договором № 5905974 від 07 грудня 2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 , в сумі 52266, 67 дол. США 67 центів, з яких: 33940,12 дол. США. заборгованості за кредитом, 12291,32 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 6035,23 дол. США пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (за період з 25 серпня 2012 року по 25 липня 2013 року), звернуто стягнення відповідно до договору іпотеки № 5911293 від 07 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., реєстровий номер 6327, на належну на праві власності в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Примусове стягнення на належне ОСОБА_1 та ОСОБА_5 майно відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року (том 3, а.с. 98-102).
Також судом встановлено, що 24 червня 2016 року між ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та як представник ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали кожен свою частку квартири у власність ОСОБА_4 (том 2, а.с. 145-146)
При цьому, як вбачається з наданих на вимогу суду приватним нотаріусом Грудницькою І.М. копій документів, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №62156540 від 24 червня 2016 року квартира за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Також із даної довідки вбачається, що у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні (том 2, а.с. 174-176, 178-179). 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №362073761 від 16 січня 2024 року квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №976 від 25 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. Також із даної довідки вбачається, що іпотека, відомості про яку були внесені до реєстру на підставі іпотечного договору №6327 від 07 грудня 2007 року (іпотекадержатель - ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», іпотекодавець - ОСОБА_1 ) припинена 22 квітня 2016 року на підставі листа PL1-1611/16, виданого 14 червня 2016 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». Також на сторінці 8 з 8 інформаційної довідки зазначено, що запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек погашено 22 червня 2016 на підставі листа банку (том 3, а.с. 105-112). 
Також судом встановлено, що до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області звернувся представник ПАТ «ПУМБ» із заявою щодо обставин здійснення незаконного відчуження на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2016 кв. АДРЕСА_3 , яка перебувала в іпотеці для забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед банківською установою. На підставі вищезазначеної заяви 21 листопада 2016 року розпочате досудове розслідування кримінального провадження № 12016150020005504 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 388 КК України.
У повідомленні т.в.о. начальника СВ ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області вказано, що 03 грудня 2021 року після проведення усіх необхідних слідчих (розшукових) дій слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України. На даний час рішення про закриття вказаного кримінального провадження не скасовано, отже є чинним. 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, Банк посилався на невиконання позичальником умов договору та надав розрахунок, відповідно до якого станом на 26 липня 2016 року заборгованість складає 58100,50 доларів США, із яких: 33940,12 доларів США - тіло кредиту; 24160,38 доларів США – заборгованість за відсотками, на підтвердження чого наданий розрахунок заборгованості, довідка про стан заборгованості та виписки з особового рахунку боржника ОСОБА_1 (том 1, а.с. 9-10, том 2, а.с. 26-89).
Щодо позовних вимог до ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року (справа №487/7390/13-ц) позов ПАТ «ПУМБ» задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5905974 від 07 грудня 2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 , в сумі 52266 дол. США 67 центів, з яких: 33940,12 дол. США. заборгованості за кредитом, 12291,32 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 6035,23 дол. США пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (за період з 25 серпня 2012 року по 25 липня 2013 року), звернуто стягнення відповідно до договору іпотеки № 5911293 від 07 грудня 2007 року на належну на праві власності в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
У справі, яка переглядається, Банк заявив вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 5911293 від 07 грудня 2007 року - квартиру АДРЕСА_2 задля погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 5905974 від 07 грудня 2007 року в сумі 58100,50 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 33940,12 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 24160,38 доларів США, яка утворилась станом на 26 липня 2016 року.
Тобто Банком частково заявлені вимоги, які вже були розглянуті у справі №487/7390/13-ц.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Наведене є підставою для закриття провадження у справі щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості в сумі 33940,12 доларів США заборгованості за кредитом, 12291,32 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом станом на 25 липня 2013 року.
Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення решти суми заборгованості, заявленої у справі, яка переглядається, - 11869,06 доларів США заборгованості за процентами.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у справі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Велика Палата ВС також вважала, що, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. 
У справі №487/7390/13-ц згідно текстів долучених судових рішень було заявлено позов саме про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою дострокового погашення кредиту, а тому відбулася зміна строку виконання за укладеним ОСОБА_1 кредитним договором, отже відсутні законні підстави для нарахування Банком процентів за користування кредитом після пред`явлення у серпні 2013 року позову.
Саме з таких підстав слід відмовити у позові Банка про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення суми заборгованості по процентам, заявленої у справі, яка переглядається, - 11869,06 доларів США.
Щодо позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 .
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Спірні правовідносини стосуються захисту прав нового кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який був відчужений на користь третіх осіб у період відсутності в державних реєстрах запису про обтяження майна іпотекою.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) за конституційною скаргою ОСОБА_4 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
[…] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».
Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що:
- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;
- запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;
- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають;
- у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя;
- у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек зазначених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.
При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «ПУМБ» посилалося на те, що спірна квартира була предметом іпотеки за договором від 07 грудня 2007 року, укладеним між позивачем та  ОСОБА_1 . Надалі вказана квартира була почергово відчужена на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . 
Позивач вказував, що відомості про припинення обтяження спірного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, були безпідставно вилучені з державних реєстрів, договір іпотеки не припинив свою дію, основне зобов`язання не виконане, у зв`язку з чим просив звернути стягнення на спірну квартиру в рахунок погашення заоргованості.
З урахуванням викладених висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) про те, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя, а тому обраний позивачем у справі, що розглядається, спосіб захисту його прав є неналежним та не відповідає актуальній практиці Верховного Суду. Таке є підставою для відмови у задоволенні відмовних вимог.
За такого в межах цієї справи передчасним є вирішення питання добросовісності останнього набувача спірної квартири.
Щодо посилань позивача на те, що Банком не вчинялись дії щодо зняття обтяження на передану в іпотеку квартиру, то таке не має правового значення, оскільки не може бути встановлено в межах розгляду цивільної справи.
Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанцій вимог процесуального закону щодо розгляду справи за відсутності доказів повідомлення про це позивача, а також положень матеріального закону частково знайшли своє підтвердження.
Тому колегія суддів частково приймає аргументи апеляційної скарги, наслідком чого є скасування рішення суду першої інстанції на підставі вимог пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог на підставі частини 1 статті 377 ЦПК України та відмова у позові щодо решти позовних вимог з огляду на їх недоведеність та обрання неналежного способу захисту.
Щодо судових витрат.
       Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       В силу частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасовано, натомість таке не призвело до задоволення позовних вимог відсутні підстави для проведення розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 377, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.
       Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Закрити провадження у справі за позовними вимогами Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в сумі 52266, 67 доларів США 67 центів.
       В іншій частині позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Н.В. Самчишина

________________________________________ 
Повна постанова складена 10 вересня 2025 року