ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 607/5105/21
провадження № 51-3094 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 18 березня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021211040000036, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця й жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 .
Суд скасував запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою та звільнив його з під варти в залі суду.
Також суд у вироку ухвалив: не вирішувати долю речових доказів у цьому кримінальному провадженні; компенсувати за рахунок Державного бюджету України витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз; залишити без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 
Тернопільський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду та ухвалив новий вирок від 18 березня 2024 року, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, апеляційний суд розподілив процесуальні витрати й задовольнивши цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , ухвалив стягнути з ОСОБА_7 на її користь 300 000 грн у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 27 січня 2021 року в період з 09:00 до 11:20, діючи за попередньою змовою спільно з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, умисно, з метою викрадення чужого майна,  скориставшись кустарно виготовленими інструментами для відкриття дверних замків, проник у квартиру АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належні потерпілій ОСОБА_8 прикраси із золота та срібла на загальну суму 231 758 грн, а також грошові кошти в сумі 4000 грн, 2 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 27 січня 2021 року становило 56 300 грн, 150 євро, що становило 5 127 грн, 100 доларів США, що становило 2815 грн, заподіявши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 300 000 грн, що є великим розміром.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свою позицію, зазначає, що підставою для скасування виправдувального вироку слугувало повторне дослідження апеляційним судом доказів за відсутності обов`язкових умов для застосування положень ч. 3 ст. 404 КПК України, зокрема, мотивованого клопотання прокурора з чіткою вказівкою на конкретні обставини (докази), які потрібно дослідити, та належного обґрунтування, чому суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями чи взагалі не дослідив. Водночас апеляційний суд, на думку захисника, не зважив на те, що прокурор, обґрунтовуючи свої вимоги стосовно скасування виправдувального вироку місцевого суду, послався на практику Європейського суду з прав людини, врахування якої проти обвинуваченого є недопустимим. Також захисник у касаційній скарзі не погоджується із оцінкою показань потерпілої та свідків. Зазначає і про те, що апеляційний суд, безпосередньо не допитавши свідків, у вироку послався на їхні показання,  що були надані суду першої інстанції. Наголошує, що обсяг повторно досліджених апеляційним судом доказів є значно меншим, ніж досліджував місцевий суд, що недостатньо для ухвалення обвинувального вироку. Заперечує правильність установлених апеляційним судом фактичних обставин стосовно початку проведення слідчих дій, які, на його думку, мали місце до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку ст. 214 КПК України. Унаслідок цих порушень, апеляційний суд,  оцінивши докази без дотримання приписів ст. 94 КПК України, дійшов помилкового висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважав вирок апеляційного суду законним, а касаційну скаргу необґрунтованою.
Мотиви Суду
Згідно з приписами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У касаційній скарзі захисник, серед іншого, посилається на те, що апеляційний суд допустив неповноту судового розгляду, неправильно оцінив докази з точки зору їх достовірності, а його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як перевірку зазначеного, в силу статей 433, 438 КПК України, не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок апеляційного суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення належного ОСОБА_8 майна у великому розмірі, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у її житло, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час апеляційного розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України.
Зокрема, такого висновку апеляційний суд дійшов, проаналізувавши показання потерпілої, свідків, проведені у кримінальному провадженні експертизи та фактичні дані, що містяться в документах.
Переглядаючи за змагальною процедурою вирок, апеляційний суд також з`ясував позицію ОСОБА_7 , котрий не визнав свою вину, заперечив факт причетності до кримінального правопорушення та вважав справу сфальшованою проти нього. Апеляційний суд перевірив таку версію сторони захисту й умотивовано спростував її у своєму рішенні, пославшись на конкретні безпосередньо досліджені докази.
Так, потерпіла ОСОБА_8 підтвердила під час допиту в апеляційному суді, що 27 січня 2021 року близько 11:20, повернувшись додому, вона виявила відчинені вхідні двері, порушену обстановку і порядок у квартирі, зникнення речей та грошових коштів. Перелік викрадених золотих і срібних виробів, їх вартість, а також суму грошових коштів, вона зазначила в заяві про вчинене кримінальне правопорушення від 27 січня 2021 року, прийняття якої зафіксовано у відповідному протоколі. Потерпіла також описала, як працівники поліції в квартирі провели огляд місця події та вилучили відбитки пальців і сторонні сліди взуття. 
Допитаний судом апеляційної інстанції як свідок чоловік потерпілої ОСОБА_9 підтвердив факт викрадення належного їм майна та пояснив, що в день події йому зателефонувала дружина і повідомила про виявлену крадіжку, він приїхав додому і був присутнім під час проведення слідчих дій. Усупереч твердженням захисника в касаційній скарзі, свідок повідомив апеляційному суду обставини перебігу вказаних подій, які він сприймав особисто.
Показання потерпілої та свідка, які є аналогічними тим, які вони давали в суді першої інстанції, апеляційний суд зіставив із відомостями, зафіксованими в протоколі огляду місця події, про те, що у вказаній квартирі порушена звична обстановка, виявлено та вилучено декілька слідів взуття та низку слідів папілярних візерунків, зокрема на акваріумі, тумбі та дверях шафи. За висновком дактилоскопічної експертизи від 29 січня 2021 року № СЕ-19/120-21/1069-ТР два з указаних слідів пальців рук у квартирі потерпілої залишив ОСОБА_7 .
Показання, протоколи слідчих дій та висновки експерта в силу ч. 2 ст. 84 КПК України є джерелами доказів. З огляду на їх зміст версія сторони захисту про те, що  ОСОБА_7 не причетний до цього злочину і взагалі не перебував на місці його вчинення є вочевидь неспроможною. Переконливих конкретних аргументів, котрі би свідчили про фальшування доказів обвинувачення, умисне штучне їх створення, у касаційній скарзі не міститься.
Крім того, під час допиту працівники поліції ОСОБА_10 і ОСОБА_11 пояснили, що в кінці січня 2021 року в центрі м. Теребовля вони зупинили автомобіль "Опель" іноземної реєстрації, на який надійшло орієнтування стосовно пересування на ньому осіб, які в підїзді на вул. Тролейбусній в м. Тернополі, пробували відкрити вхідні двері до квартир. В автомобілі перебувало троє осіб, серед них - ОСОБА_7 . Констатація захисником допущених апеляційним судом порушень під час дослідження показань свідків є недоречною, оскільки вони були допитані безпосередньо цим судом.
Твердження захисника про здійснення досудового розслідування, а саме відібрання  в  ОСОБА_7 зразків для експертизи, без внесення відомостей до ЄРДР є неспроможними. Суд апеляційної інстанції, дослідивши ці обставини, з`ясував, що відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР 27 січня 2021 року о 18:08 за № 12021211040000036. Того ж дня, заступник начальника СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області своєю постановою створив групу слідчих, до складу якої, серед інших, призначив слідчого ОСОБА_12 , а далі о 22:50 Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Тернопільській області доручив адвокату ОСОБА_13 забезпечити надання безоплатної вторинної правової допомоги затриманому ОСОБА_7 . Останній у присутності захисника добровільно надав згоду на відібрання взірців пальців рук і долонних поверхонь, про що свідчить власноручно підписана ним заява від 27 січня 2021 року, а слідчий з дотриманням вимог приписів статей 40, 104, 223, 242, 245 КПК України відібрав у ОСОБА_7 зразки папілярних візерунків пальців рук для проведення дактилоскопічної експертизи, що засвідчується протоколом від 27 січня 2021 року.
Під час допиту в апеляційному суді ОСОБА_12 підтвердив зазначену черговість процесуальних дій і пояснив, що після призначення його до групи слідчих він приїхав у м. Теребовлю, де перебував ОСОБА_7 , потім прибув захисник, у присутності останнього складено протокол затримання підозрюваного, а також протокол отримання від ОСОБА_7 зразків для дактилоскопічної експертизи. Свідок запевнив, що за цих обставин відібрання зразків для експертизи раніше внесення відомостей до ЄРДР було неможливим, тому у відповідному протоколі зазначення часу проведення слідчої дії «17:25» є помилковим.
Крім того, апеляційний суд правильно зауважив, що в згаданих вище процесуальних документах міститься номер цього кримінального провадження, який присвоюється безпосередньо під час внесення відомостей до ЄРДР, отже цей номер не міг бути відомий та зазначений в документах до реєстрації кримінального провадження. Водночас усі документи підписані ОСОБА_7 і його захисником.
Отже, орган досудового розслідування дотримався положень ст. 214 КПК України. Висновки суду першої інстанції про протилежне були предметом перевірки апеляційного суду, який у своєму рішенні детально проаналізував їх і вмотивовано визнав помилковими.
Для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин. У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд дослідив наявні у справі докази, на підставі яких з`ясував усі обставини, передбачені ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку беззаперечно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення проти власності.
Переконливих і достатніх доводів, які б ставили під сумнів додержання апеляційним судом приписів статей 86, 87, 94 КПК України у касаційній скарзі не наведено.
Дотримавшись стандарту доведення вини поза розумним сумнівом, апеляційний суд умотивовано вирішив, що зібрані докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а протилежна позиція скаржника є неспроможною. Які саме конкретні докази не дослідив апеляційний суд, які могли б вплинути на законність і обґрунтованість ухваленого ним рішення, захисник у касаційній не зазначив.
Доводи захисника про те, що апеляційний суд використав практику Європейського суду з прав людини не на користь обвинуваченого, є неспроможними, оскільки таких даних в оскарженому вироку немає. 
Твердження в касаційній скарзі захисника про те, що апеляційний суд свавільно вдався до повторного дослідження обставин справи, внаслідок чого незаконно ухвалив обвинувальний вирок, є необґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, висуваючи вимогу про скасування виправдувального вироку та ухвалення обвинувального вироку, клопотав про повторне дослідження доказів. Суд апеляційної інстанції за клопотанням прокурора, зваживши на обґрунтованість його доводів про допущені місцевим судом порушення під час оцінки доказів, повторно дослідив докази в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України і дійшов до переконання про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у виправдувальному вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. За наслідками судового розгляду апеляційний суд установив, що обвинувачення, інкриміноване ОСОБА_7 , доведене належними та допустимими доказами, отриманими у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Під час перегляду виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд дотримався вимог статей 404, 405 КПК України.
У касаційній скарзі захисник, обґрунтовуючи свою позицію щодо безпідставного застосування апеляційним судом положень ч. 3 ст. 404 КПК України, послався на неактуальну судову практику. Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 сформулювала правовий висновок про те, що під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.
Апеляційний суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуті відповідно до вимог КПК.
За встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин кримінального провадження суспільно небезпечне винне діяння ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України і призначено йому покарання в межах санкції цього закону. Доводів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і несправедливість заходу примусу в касаційній скарзі не міститься.
Ухвалений за наслідками апеляційного розгляду обвинувальний вирок не суперечить статтям 374, 420 КПК України.
Істотних порушень норм процесуального права, які є безумовними підставами для скасування вироку апеляційного суду, про що йдеться в касаційній скарзі, під час перевірки кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Ураховуючи викладене, подану стороною захисту скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Тернопільського апеляційного суду від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_14                                   ОСОБА_2                                        ОСОБА_3