К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року                                                                     місто Київ
 
справа № 754/58/22                                   
апеляційне провадження № 22-ц/824/14345/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Скрипки О.І. від 24 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,  
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст обставин справи
 
У  грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір - ОСОБА_5 , якій на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року. 
 
На момент смерті матері, ОСОБА_3 була малолітньою, а тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері на підставі частини 5 статті 1268 ЦК України. 
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року у справі № 754/6210/16-ц за ОСОБА_6 (бабусею позивача) визнано право власності на 1/2 частини вищевказаної квартири у порядку спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5 . Інша 1/2 частина квартири належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу віл 25 березня 1996 року.
 
20 жовтня 2016 року на підставі договору довічного утримання ОСОБА_6 відчужила вказану квартиру ОСОБА_7 . 
 
21 жовтня 2019 року, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продав квартиру ОСОБА_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на спірне майно у порядку спадкування за законом.
 
Зазначала, що нею, як власником спірного нерухомого майна, не вчинялося жодних дій щодо його відчуження. Тому 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 вибула з її володіння не з її волі і вона має право витребувати квартиру від ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв.м., у тому числі житловою площею 14,8 кв.м.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв.м., у тому числі житловою площею 14,8 кв.м. 
 
Рішення суду мотивоване тим, що вибуття майна із володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло  із володіння власника поза його волею. Позивачка обрала належний спосіб судового захисту свого порушеного права, тому наявні правові підстави, визначені статтею 388 ЦК України, для витребування спірного майна у відповідача.
 
Суд вказав, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майно, поруч з цим відхилив заперечення відповідачки про те, що витребування майна порушує її право на мирне володіння майном та покладає на неї індивідуальний і надмірний тягар, посилаючись на те, що приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з власності поза його волею, переважатиме приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за нею права на спірне майно.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає актуальній судовій практиці Верховного Суду та ухвалене без урахування балансу інтересів між сторонами, з неправильним застосуванням судом положень статті 388 ЦК України.
 
Судом не враховано, що відповідач вже шість років є добросовісним набувачем майна і станом на момент його придбання не знала та не могла знати про наявність прав на таке майно у третіх осіб.
 
Вказує, що витребування спірного майна, а саме 1/2 частини квартири, зумовлює непропорційне втручання у право власності відповідачки і остання буде змушена ділити однокімнатну квартиру, загальною площею 27,6 кв.м., зі сторонньою особою.
 
Також вказує, що відповідачка, як добросовісний набувач майна, при задоволенні позовних вимог буде змушена шукати способи захисту своїх прав, що породить ланцюг судових процесів та не гарантує їй справедливу сатисфакцію. 
 
Вважає, що фактично право позивачки порушене первісним відчужувачем спірного майна - ОСОБА_6 .
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 зазначає про безпідставність її доводів, оскільки судом вірно надано оцінку усім обставинам справи. Звертає увагу, що майно вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, і згідно судової практики Верховного Суду, за таких обставин належним способом захисту є витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав.
 
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду без змін.
 
ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті          372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача      ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Згідно договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року, ОСОБА_5 та       ОСОБА_6 придбали в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 .
 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаної квартири. 
На момент відкриття спадщини ОСОБА_3 була малолітньою.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року  у справі № 754/6210/16-ц задоволено позов ОСОБА_6 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А., про визнання права власності у порядку спадкування. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 
 
20 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання, за яким останній набув у власність спірну квартиру.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.
 
21 жовтня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року у справі № 754/6210/16-ц та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування.
 
23 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина 1 статті 330 ЦК України).
 
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
 
Правила частини 1 статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від                         20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16.
 
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 вказано, що:
 
"можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19.
 
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16.
 
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на
нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від                     23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі              № 908/976/19 зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
 
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
 
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна.
 
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
 
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).
 
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
 
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зазначено, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року в справі                          № 643/17966/14-ц). Однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17) конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15, та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року справі № 643/17966/14-ц. Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.
 
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо".
 
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
 
У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності позивача та набуття ОСОБА_1 права власності на таке майно в контексті її добросовісності, суд першої інстанції установив, що 1/2 частина спірної квартири вибула з власності ОСОБА_3 поза її волею. Суд також зазначив, що відповідачка є добросовісним набувачем спірного майна та поряд з цим дійшов висновку про необхідність витребування майна, оскільки приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з власності поза його волею, переважає приватний інтерес відповідача у збереженні за нею права на спірне майно.
 
Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що                   ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором, придбавши її у ОСОБА_7 , та є третім власником квартири, якою вже володіє шість років, після її придбання, а тому не знала і не могла знати про те, що дане майно вибуло з власності позивача поза її волею. Під час придбання майна ОСОБА_1 правомірно очікувала, що ОСОБА_7 мав право ним розпоряджатися, а вона, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ним володіти.
 
Судом також не взято до уваги, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_1 набула у власність. 
 
Таким чином, ОСОБА_1 , набуваючи 21 жовтня 2019 року спірну квартиру у власність від ОСОБА_7 та укладаючи оплатний письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могла знати про те, що це майно вибуло з власності позивача поза її волею і щодо такого майна існує спір.
 
Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідача на мирне володіння майном, а також надаючи оцінку тягарю, що буде покладений на неї таким втручанням, апеляційний суд враховує, що витребування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 зумовить непропорційне втручання у право власності, адже у такому випадку відповідач буде змушена ділити квартиру, загальною площею 27,6 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м., зі сторонньою особою. Однокімнатна квартира з такою площею не забезпечуватиме сторонам при спільному користуванні норми жилої площі, визначені житловим законодавством.
 
Колегія суддів враховує, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений відповідачем у 2019 році, і з урахуванням зміни вартості нерухомого майна з 2019 року (минуло шість років), навіть у випадку стягнення збитків з попередніх власників в порядку частини 2 статті 661 ЦК України, об`єктивна можливість ОСОБА_1 придбати за рахунок цих коштів житлову нерухомість ставиться під сумнів.
 
Колегія суддів також враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
 
Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку про неможливість витребування спірної частини квартири від ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останньою за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 7 511 грн 97 коп.
 
Щодо заходів забезпечення позову
 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2022 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
 
Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
 
У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (частина 10 статті 158 ЦПК України).
 
Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про повну відмову в задоволенні позову, наявні правові підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою районного суду від 11 лютого 2022 року.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.
 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7 511 гривень 97 копійок.
 
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2022 року, якою накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий 

 
 
Судді: