ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2025 року                                                                     
м. Київ
справа № 1309/9120/12
провадження № 61-1677св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
учасники справи:
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження: Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 2025 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність посадових осіб Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), державних виконавців Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заінтересована особа - боржник ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст скарги 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просив:
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ) Мельника Ю. Р. щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною;
- зобов`язати Шевченківський ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12;
- визнати неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - ЗМРУМЮ) щодо невжиття заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12;
- зобов`язати ЗМРУМЮ вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.
В обґрунтування скарги вказував, що Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 20 лютого 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання задовольнив, зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно з витягом з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради (далі - Личаківська РДА ЛМР) від 13 вересня 2012 року, а саме: щотижнево з 18:00 год. п`ятниці до 21:00 год. суботи за місцем проживання батька (кв.  АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18:00 год. до 21:00 год. середи спільна прогулянка, 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.
Вказане судове рішення знаходилося на виконанні у різних відділах державної виконавчої служби м. Львова. У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява № 12962/19) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником.
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 касаційний суд зобов`язав ЗМРУМЮ вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.
Рекомендації Верховного Суду не виконані.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Залізничний районний суд м. Львова ухвалою від 21 червня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав неправомірною бездіяльність Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Визнав неправомірною бездіяльність ЗМРУМЮ щодо не вжиття ніяких заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.
Зобов`язав ЗМРУМЮ негайно вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.
В іншій частині вимог скарги відмовив.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державні виконавці Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ не надали суду будь-яких доказів, що ними були вчинені всі, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року, зокрема, в частині виконання вимог частини четвертої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім цього, представник ЗМРУМЮ не надала суду доказів того, що на виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року вказаним суб`єктом оскарження були вжиті хоча б будь-які заходи щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.
ЗМРУМЮ після ухвалення Верховним Судом постанови від 08 березня 2023 року до проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача та виконання рішення суду про контакт батька з дитиною активно так і не долучалось, доречних програм чи інших релевантних заходів не вжило, а також, не вжило жодного заходу щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення від 20 лютого 2013 року.
Залізничний районний суд м. Львова окремою ухвалою від 21 червня 2024 року звернув увагу ЗМРУМЮ на необхідність обов`язкового виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 в частині вжиття заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.
Суд першої інстанції зазначив, що 08 березня 2023 року Верховний Суд у постанові у справі № 1309/9120/12 зобов`язав ЗМРУМЮ вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .
Проте, станом на 21 червня 2024 року ЗМРУМЮ не вжито жодного заходу щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.
Таким чином, судом встановлено, що ЗМРУМЮ більше ніж рік не виконується судове рішення - постанова Верховного Суду від 08 березня 2023 року.
Львівський апеляційний суд постановою від 20 січня 2025 року апеляційну скаргу ЗМРУМЮ задовольнив.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2024 року та окрему ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2024 року скасував.
Відмовив ОСОБА_1 у задоволенні скарги.
Апеляційний суд виходив з того, що державний виконавець Мельник Ю. Р., проводячи примусове виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року вживав всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій, які не знайшли свого ефективного результату для наведення контакту дитини з батьком.
В суді апеляційної інстанції 25 листопада 2024 року ОСОБА_1 не відповів на питання судді в чому саме полягає неправомірна бездіяльність державного виконавця по невиконанню рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року, які дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» мав ще вчинити державний виконавець, однак такі не вчинив.
Згідно з поясненнями представника ЗМРУМЮ ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 ЗМРУМЮ викликало ОСОБА_1 для участі у розробці комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/20, однак останній не вважав за потрібне брати участь через відсутність у даному заході журналістів. Зазначена комплексна стратегія ними про контакт дитини з батьком вироблена, але ОСОБА_1 не бажав з такою знайомитися.
Згідно з поясненнями представників ЗМРУМЮ, даних в суді апеляційної інстанції, на виконання окремої ухвали Верховного Суду від 08 березня 2023 року, Кабінет Міністрів України вніс свої пропозиції у законодавчі акти, що стосуються виконання рішень щодо контакту одного з батьків з дитиною, однак такі на даний час відхилені Верховною Радою України.
Взявши до уваги, що Верховний Суд у постанові від 08 березня 2023 року зобов`язав ЗМРУМЮ вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, окрема ухвала з приводу удосконалення нормативно-правових актів з метою виконання рішення у зазначеній справі про контакт дитини з одним із батьків доручена Кабінету Міністрів України, у інших провадженнях з приводу цього ж питання є рішення, які вступили у законну силу та рішення, постановлені судами першої інстанції та оскаржені в апеляційному порядку з приводу невиконання попередніх рішень, що набрали законної сили (на даний час 12 проваджень у колегії суддів Мікуш Ю. Р., Приколота Т. І., Савуляк Р. В.), колегія суддів вважала, що оскаржувана ухвала та окрема ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2024 року підлягали скасуванню.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 2025 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12, а також не звернув уваги на ухвалу Верховного Суду від 18 листопада 2024 року у цій справі та рішення ЄСПЛ «Вихованок проти України» від 07 жовтня 2021 року.
Апеляційний суд, відкриваючи апеляційне провадження, залишив поза увагою, що ЗМРУМЮ пропустило строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції неправильно виходив з відсутності «ефективного» правового механізму щодо відновлення порушених прав.
Крім того, суд взяв до уваги і долучив доказ, а саме комплексну стратегію, що розроблена начальником Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ, ігноруючи норми частини дев`ятої статті 83 ЦПК України і заперечення стягувача. Львівський апеляційний суд у постанові від 17 вересня 2024 року зазначив, що таку комплексну стратегію, що розроблена начальником Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ не слід вважати належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом.
ОСОБА_1 декілька раз направляв заступнику начальника заяви щодо надання своїх пропозицій щодо комплексної стратегії виконання судового рішення, проте не отримав ні допустимої комплексної стратегії, ні належного розгляду заяв.
Підтримання контакту батька з дитиною без сторонньої допомоги неможливо, оскільки боржник діє упереджено. При цьому, жодне рішення суду не встановлює, що спілкування батька з донькою є неможливе чи порушує її найкращі інтереси.
Отже, апеляційний суд необґрунтовано скасував ухвалу та окрему ухвалу суду першої інстанції.
Разом з тим, заявник просить постановити окрему ухвалу в порядку статті 262 ЦПК України, оскільки межі компетенції державних виконавців ЗМРУМЮ та органу опіки та піклування Личаківської РДА ЛМР, що мали місце в ході виконання рішення № 1309/9120/12, «де-факто» можуть свідчити про порушення норм частини третьої статті 51 Конституції України щодо підміни охорони батьківства (на похорони).
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У березні 2025 року від ЗМРУМЮ до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Вказує, що згідно з Положеннями про міжрегіональні управління до повноважень начальника ЗМРУМЮ не входить контроль за виконанням судових рішень підрозділами ДВС ЗМРУМЮ.
У 2024 році ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з аналогічними за змістом скаргами, які були повернуті йому та у відкритті провадження у яких суд першої інстанції неодноразово відмовляв, оскільки такі скарги містять аналогічні вимоги як і скарги, що перебувають у іншому судовому провадженні. Такі дії ОСОБА_1 свідчать про умисне зловживання процесуальними правами наданими законодавством.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 24 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Залізничного районного суду м. Львова.
25 березня 2025 року цивільна справа № 1309/9120/12 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 08 серпня 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 20 лютого 2013 року задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання.
Зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною-донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно з витягом з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської РДА ЛМР від 13 вересня 2012 року, а саме: щотижнево з 18:00 год. п`ятниці до 21:00 год. суботи за місцем проживання батька (кв.  АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18:00 год. до 21:00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.
На виконання зазначеного рішення 02 лютого 2021 року старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС у м. Львові винесено постанову ВП № НОМЕР_1 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1309/9120/12 відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року.
Постановою від 10 лютого 2021 року № 3 про передачу виконавчого провадження в. о. заступника начальника ЗМРУМЮ та постановою від 16 лютого 2021 року ВП № НОМЕР_1 державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові передано на виконання до Сихівського ВДВС у м. Львові.
01 грудня 2022 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельником Ю. Р. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1309/9120/12 від 06 квітня 2016 року винесено постанову про залучення представників Органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій щодо побачень батька з дочкою.
Зазначена постанова скерована стягувачу ОСОБА_1 , боржнику ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Личаківської РДА ЛМР.
16 лютого 2023 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельником Ю. Р. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1309/9120/12 від 06 квітня 2016 року повторно винесено постанову про залучення представників Органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій.
Зазначена постанова скерована стягувачу ОСОБА_1 , боржнику ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Личаківської РДА ЛМР.
З листа-відповіді Личаківської РДА ЛМР від 27 лютого 2023 року вбачається, що залучення працівників до роботи у вихідні дні проводиться письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, а отже в даному випадку залучення представників органу опіки та піклування суперечитиме нормам трудового законодавства України.
Із листа-відповіді Личаківської РДА ЛМР від 16 травня 2023 року на повторну вимогу державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельника Ю. Р. від 05 травня 2023 року № 1.4-13462-33, зазначається відмова у забезпеченні виконавчих дій, оскільки у резолютивній частині рішення суду не передбачено, що при зустрічах з дитиною необхідна участь представника Личаківської РДА ЛМР, як органу опіки та піклування, крім цього, залучення працівників до роботи у вихідні дні проводиться письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, а отже, в даному випадку, залучення представників органу опіки та піклування суперечитиме нормам трудового законодавства України.
30 травня 2023 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ Мельником Ю. Р. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1309/9120/12 від 06 квітня 2016 року винесено постанову про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій та залучення до участі лікаря-психолога.
Постанова скерована стягувачу ОСОБА_1., боржнику ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Личаківської РДА ЛМР, КНП «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит».
07 червня 2023 року КНП «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит» на вимогу державного виконавця в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1309/9120/12 надала відповідь за № 505 про те, що заклад охорони здоров`я здійснює лікувально-діагностичну діяльність згідно з пакетами медичних гарантій на підставі договорів, укладених із НСЗ України, які не передбачають можливості участі працівників у примусовому виконанні вищезазначеного рішення суду.
13 червня 2023 року Личаківська РДА ЛМР як орган опіки та піклування повідомила повторно, що у резолютивній частині рішення суду не зазначено участі органу опіки та піклування при зустрічах батька з дитиною, а також те, що залучення працівників до роботи у вихідні дні проводиться письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, відтак в даному випадку залучення представників органу опіки та піклування суперечитиме нормам трудового законодавства України.
09 лютого 2024 року державним виконавцем винесено постанову про відкладення виконавчих дій за заявою стягувача ОСОБА_1 та скеровано сторонам для відома.
З матеріалів виконавчого провадження також встановлено, що 21 листопада 2022 року за невиконання рішення суду без поважних причин на боржника ОСОБА_2 накладено штраф на користь держави у розмірі 1 700 грн, а постановою 28 листопада 2022 року за невиконання рішення суду без поважних причин на боржника ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3 400 грн на користь держави.
13 грудня 2022 року державним виконавцем скеровано подання (повідомлення) про внесення даних до ЄРДР стосовно боржника ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України та 30 травня 2023 року винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
Також боржника ОСОБА_2 обмежено у праві виїзду за межі України, однак судом зазначена постанова державного виконавця за скаргою ОСОБА_2 скасована.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду.
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частинами першою, другою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.
Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.
Згідно з частинами першою-третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до пунктів 5-9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5, якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.
Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.
Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.
При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.
За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження».
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що «ніщо не вказує на те, що в ході виконавчого провадження органи влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання. Більше того, залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Проте відсутність механізмів добровільного виконання суттєво зменшила можливості співпраці з тим із батьків, хто чинить перешкоди. Хоча слід визнати, що перевага завжди надається добровільному виконанню. Суд зазначає, що незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити у відповідних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів. Бездіяльність національних органів влади, зокрема, неналежний спосіб, у який національні органи влади організовували виконання рішення про надання доступу до дитини, була не лише результатом неналежного виконання обов`язків посадовими особами, відповідальними за виконання рішення. Вбачається, що до цих недоліків також призвели недостатньо розвинуті законодавчі та адміністративні механізми. Зокрема, наявні законодавчі та адміністративні механізми були недостатніми для прискорення добровільного дотримання домовленостей із залученням фахівців служби у справах дітей та сім`ї. Вони також не передбачали низки конкретних заходів, які б могли бути вжиті відповідно до принципу пропорційності з метою забезпечення примусового виконання рішення про право доступу. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції у зв`язку з невиконанням рішення про надання заявнику доступу до його дитини (VYSHNYAKOV v. UKRAINE, 25612/12, § 43, 46, 47, ЄСПЛ, від 24 липня 2018 року).
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 зазначено, що: «звертаючись до суду, заявник просив суд визнати неправомірною бездіяльність ЗМРУМЮ щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою та відсутність виконання рішення про побачення з дитиною згідно з рішенням ЄСПЛ у справі № 12962/19 «Вихованок проти України» від 07 жовтня 2021 року; зобов`язати ЗМРУМЮ невідкладно вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання зазначених рішень та цільової підтримки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків.
У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.
Хоча перевага завжди надається добровільному виконанню, незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити в певних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів (рішення у справі «Вишняков проти України» пункт 43, з подальшими посиланнями). Однак ніщо не свідчить про те, що органи державної влади вчасно вжили достатньо таких примусових заходів.
Невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення у справі «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року, заява № 25612/12, пункт 46; у справі «Швець проти України», заява № 22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, у справі «Бондар проти України», заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року, та рішення у справі «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року, заяви № 41596/19 та № 42767/19, пункт 68).
Суди при розгляді скарги встановили, а учасники виконавчого провадження не заперечували, що для проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, органи державної влади (в тому числі і Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції) не ініціювали механізми заохочення співпраці батьків, а також не вжили заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення, у тому числі з метою цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків.
Відповідно до вимог частини першої статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Частиною першою статті 13 цього Закону передбачено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 Міністерство юстиції є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Основними завданнями Міністерства юстиції України є: забезпечення формування та реалізація державної правової політики; забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством. Обов`язки Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції визначені Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 23 червня 2011 року № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497. Згідно з пунктами 4.14 та 4.15 цього Положення міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань: організовує через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України; контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), здійснення примусове виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління.
Оскільки для проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача та виконання рішення суду про контакт батька з дитиною Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції активно не долучалось, доречних програм чи інших релевантних заходів не вживало, вимоги заявника в частині зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання судового рішення у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, є обґрунтованими та підлягають задоволенню».
Схожі висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 712/11457/19.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що державні виконавці Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ не надали суду будь-яких доказів, що ними були вчинені всі, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року, зокрема, в частині виконання вимог частини четвертої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, представник ЗМРУМЮ не надала суду доказів того, що на виконання постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року вказаним суб`єктом оскарження були вжиті хоча б будь-які заходи щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.
ЗМРУМЮ після ухвалення Верховним Судом постанови від 08 березня 2023 року до проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача та виконання рішення суду про контакт батька з дитиною активно так і не долучалось, доречних програм чи інших релевантних заходів не вжило, а також, не вжило жодного заходу щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення від 20 лютого 2013 року.
Апеляційний суд посилався на те, що комплексна стратегія про контакт дитини з батьком вироблена, але ОСОБА_1 не бажав з такою знайомитися.
Такі висновки апеляційного суду є передчасними, оскільки зазначеній комплексній стратегії була надана оцінка Львівським апеляційним судом у постанові від 17 вересня 2024 року у цій справі, тобто до ухвалення судового рішення, яке оскаржується заявником. В постанові апеляційного суду зазначено, що долучена до матеріалів справи комплексна стратегія примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 яка не містить дати складення такої та підписана начальником Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ, вчинена не уповноваженою особою без залучення заінтересованих та компетентних осіб (постановою Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 зобов`язано ЗМРУМЮ вжити заходи щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком), вона не є комплексною, оскільки до розробки такої ніхто із необхідних до участі осіб не залучався та у матеріалах виконавчого провадження вона відсутня. Отже такий доказ не є належним, допустимим, достатнім та достовірним.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на вказані вище висновки, викладені у постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки державними виконавцями Шевченківського ВДВС у м. Львові не виконані обов`язки з виконання судового рішення та не вжиті всі можливі й необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень для належного виконання судового рішення та вказані в рішеннях ЄСПЛ і національних судів, для проведення виконавчих дій з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, органи державної влади (в тому числі і ЗМРУМЮ) не ініціювали механізми заохочення співпраці батьків, а також не вжили заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення, у тому числі з метою цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків.
Окрім цього, суд першої інстанції, встановивши, що станом на 21 червня 2024 року ЗМРУМЮ не вжито жодного заходу щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком, тобто більше ніж через рік не виконана постанова Верховного Суду від 08 березня 2023 року, дійшов правильного висновку про постановлення окремої ухвали.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції, яка відповідала вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі ухвали та окремої ухвали суду першої інстанції.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У липні 2025 року ОСОБА_1 заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що вирішення правового регулювання виключної правової проблеми та формування єдиної правозастосовчої практики і забезпечення розвитку права щодо забезпечення реалізації державної політики у сферах організації примусового виконання рішень про контакт одного з батьків з дитиною, в дотримання «найкращих інтересів» дитини, розробки комплексної стратегії виконання судових рішень про контакт одного з батьків з дитиною та цільової програми підтримки дитини, яка проявляє ознаки відчуження одного з батьків, на що звертав увагу ЄСПЛ, - дотримання принципу правової визначеності можливе лише шляхом застосування передбачених законом механізмів забезпечення єдності судової практики.
Колегія суддів Верховного Суду не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявником не наведено мотивів та аргументів для такої передачі, наведені заявником обґрунтування у розумінні положень частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Згідно з частиною другою статті 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Правові підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі відсутні, у зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали суду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 2025 року скасувати.
Ухвалу та окрему ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2024 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                      С. О. Карпенко
 
                                                                                                      Є. В. Петров
 
                                                                                                      В. В. Пророк