ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 вересня 2025 року                  
м. Київ
 
справа № 523/10192/23
провадження № 61-3668св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 наухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 31 липня 2023 року у складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 рокуу складі колегії суддів: Кострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст клопотання
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.
Клопотання мотивовано тим, що 13 листопада 2020 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. У період шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням іноземного суду від 22 лютого 2023 року у справі про права та обов`язки батьків по відношенню до дитини по справі 44 F 655/22 EASO, дільничний суд - суд у сімейних справах - Міхельштадт в собі судді дільничного суду Херрманна, у порядку тимчасової ухвали суду, що негайно набирає чинності, вирішив, що йому, батькові дітей, передається виключне право визначення місця проживання дітей: ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Незважаючи на зазначені обставини, ОСОБА_2 звернулась з позовом про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів до Суворовського районного суду м. Одеси, внаслідок чого ухвалою цього суду від 22 листопада 2022 року відкрито провадження у справі № 523/14351/22.
ОСОБА_1 просив суд визнати ухвалу дільничного суду Міхельштадт від 22 лютого 2023 року у справі 44 F 655/22 EASO про передання виключного права визначення місця проживання дітей: ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 . Тимчасова ухвала набрала чинності негайно.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного від 13 лютого 2024 року, клопотання ОСОБА_1  /ОСОБА_1/ про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, задоволено. Заперечення представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Сметюх В. С. залишено без задоволення.
Визнано на території України рішення іноземного суду 44 F 655/22 EASO від 22 лютого 2023 року, а саме рішення дільничного суду - суду у сімейних справах- Міхельштадт в особі судді дільничного суду Херрманна, у порядку тимчасової ухвали суду, що негайно набирає чинності від 22 лютого 2023 року, яким вирішено: позивачеві та батькові дітей передати виключне право визначення місця проживання дітей: ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки між Україною та Федеративною Республікою Німеччина не укладено договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, то рішення суду Федеративної Республіки Німеччина визнається в Україні за принципом взаємності, а відсутність двостороннього договору не може бути підставою для невизнання рішення. Тому для цих правовідносин слід застосовувати принцип взаємності для визнання рішення суду, за яким рішення суду певної держави повинно визнаватись та виконуватись в Україні, якщо тільки немає доказів того, що рішення українських судів не визнаються і не можуть бути виконані на території такої держави.
Твердження представника заінтересованої особи ОСОБА_2 про наявність в Суворовському районному суді м. Одеси відкритого провадження в справі про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів не є підставою для відмови у задоволенні клопотання в силу пункту 4 частини другої статті 468 ЦПК України, оскільки останнє відкрито після відкриття провадження у справі в іноземному суді.
Щодо доводів про те, що ОСОБА_2 не була сповіщена про судовий розгляд справи дільничним судом Міхельштадту, тому не мала можливості захищати свої права та представляти законні інтереси, спростовується матеріалами справи. Так, з матеріалів справи встановлено, що у провадженні дільничного суду Міхельштадт наявна справа 44 F 655/22 EASO про права дитини та/або права та обов`язки батьків по відношенню до дитини з приводу батьківського піклування/опіки для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , про яку заінтересована особа - ОСОБА_2 була обізнана, так як брала участь у судовому засіданні 08 грудня 2022 року.
Апеляційний суд також вказав, що в ФРН провадження у справі про права та обов?язки батьків з приводу батьківської опіки є відкритим раніше, ніж 22 листопада 2022 року, що підтверджується копією рішення від 13 вересня 2022 року у справі N? 44 F 498/22 EASO про встановлення прикордонного бар?єру для дітей в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням та копією рішення від 08 грудня 2022 року у цій же справі про накладення штрафу на ОСОБА_2 в розмірі 10 000,00 євро та вимогу утриматися від вивезення нею дітей в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням.
Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що суд першої інстанції допустив помилку, вказавши, що вона була присутньою під час засідання 08 грудня 2022 року в дільничому суді Міхельштадту, є слушним, однак частково, так як наявність рішення від 13 вересня 2022 року у справі N? 44 F 498/22 EASO та рішення від 08 грудня 2022 року у цій же справі нею не заперечувалось, що свідчить про обізнаність про наявність судового провадження.
Доводи апелянта про те, що клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не потребує примусового виконання, було подано та підписано представником заявника ОСОБА_1 - адвокатом Цибульською О. Ю., яка на підтвердження своїх повноважень надала ордер старого зразка (форма затверджена рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року) не є слушними, так як стороною не оспорювалась чинність наданого повноваження на ведення справи в місцевому суді, а в апеляційному суді ордер на представництво відповідає вимогам чинним на час розгляду.
Твердження ОСОБА_2 про те, що суддею першої інстанції не було враховано, що провадження у справі № 523/8740/22 щодо спору про опіку та утримання дітей, за вирішенням якого ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси було відкрито 25 серпня 2022 року, не є слушними, так як не відповідають змісту оскаржуваної ухвали.
Аргументи учасників справи
13 березня 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що статтею 466 ЦПК України встановлено чіткі вимоги щодо оформлення та подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Пунктом 3 частини третьої вказаної статті передбачено, що до клопотання додається документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не потребує примусовому виконанню, представником заявника було додано три копії рішень дільничого суду Міхельштадту Федеративної Республіки Німеччини від 13 вересня 2022 року, від 08 грудня 2022 року та від 22 лютого 2023 року. ОСОБА_2 не була присутньою під час жодного з цих засідань. Згідно з перекладом цих рішень суд їх ухвалював без виклику учасників справи. Заявником не надано документів, які б засвідчували, що вона була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи. Суди зробили помилкові висновки про те, що вона була присутньою чи то навіть проінформованою про дату та час судового засідання 08 грудня 2022 року в дільничому суді Міхельштадту. Копії рішень іноземного суду вона отримала лише в серпні 2023 року у межах ініційованого Міністерством юстиції України процесу у Суворовському районному суді м. Одеси (cправа № 523/9233/23). На момент ухвалення рішення від 22 лютого 2023 року, яке просить визнати заявник, вона перебувала в Україні за місцем свого постійного проживання.
Самої лише вказівки на належне повідомлення осіб про місце та час розгляду справи в рішенні іноземного суду недостатньо для визнання факту обізнаності особи щодо розгляду справи в іноземному суді. Українські суди не ототожнюють рішення іноземного суду, що містить інформацію про належне повідомлення сторін, з документом, який засвідчує, що конкретний учасник справи, який не брав участі в судовому процесі, був належним чином поінформований про обставини  розгляду справи. Таким чином, при підготовці клопотання про визнання та виконання іноземного судового рішення в України важливо надати докази повідомлення особи про судове засідання, наприклад, повідомлення про вручення судової повістки тощо. 
Крім того, до клопотання має бути додано документ, що посвідчує повноваження представника. З матеріалів справи вбачається, що клопотання подано до суду 21 червня 2023 року, тобто після 01 січня 2022 року (набрання чинності нових вимог до формування адвокатських ордерів), тоді як адвокат Цибульська О. Ю. долучила ордер старого зразка (форма затверджена рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року). Окрім цього у наданому адвокатом ордері не зазначено посилання на договір про надання правової допомоги та дату цього документа, а також відсутній двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України. Враховуючи наведене, повноваження адвоката Цибульськї О. Ю. підписувати та подавати від імені ОСОБА_1 клопотання та представляти його інтереси не підтверджені належним чином. 
Вона звернулась до Суворовського районного суду міста Одеси 01 серпня 2022 року, а ОСОБА_1 до дільничого суду Міхельштадту 09 вересня 2022 року, вони обидва були і є громадянами України, мають місце проживання в Україні, між ними існує спір щодо місця проживання малолітніх дітей, які є громадянами України. Тобто питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, які є громадянами України, вирішується відповідно до законодавства України та належить до компетенції відповідних органів держави Україна. У постанові суду апеляційної інстанції помилково зазначено, що діти є громадянами ФРН. Цей факт спростовується поданими самим ОСОБА_9 копіями рішення іноземного суду, в яких чітко зазначена її відмова як законного представника малолітніх дітей в отриманні ними громадянства іншої держави. До того ж, в матеріалах справи відсутня інформація щодо виходу з громадянства України й самого ОСОБА_1 та незрозумілою є процедура набуття іншого громадянства, всупереч законодавству України. У матеріалах справи наявні копії свідоцтва про народження малолітніх дітей та їхні паспорти, що підтверджують громадянство України. 
Судами не було враховано, що провадження у справі № 523/8740/22 відносно спору про опіку та утримання дітей, за вирішенням якого вона звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси, було відкрито 25 серпня 2022 року.
25 лютого 2022 року ОСОБА_1 було складено заяву до компетентних органів щодо тимчасового виїзду за кордон дітей, згідно з якої їй дозволяється безперешкодно протягом року виїжджати з малолітніми дітьми за межі України, проте по закінченню терміну вона має забезпечити повернення дітей до України. Вказана заява не була відкликана та діяла до моменту закінчення терміну, на який її було видано. З урахуванням наявності у проїзних документах дітей відповідного штампу про в`їзд, можна зробити висновок, що перетин кордону Шенгенської зони відбувся у визначеному пункті пропуску, для чого необхідно мати відповідні дозвільні документи. Зазначене ставить під сумнів твердження заявника щодо незаконного переміщення дітей або їх викрадення. 
Отже, їх з ОСОБА_1 діти є громадянами України, їх місце проживання зареєстровано в Україні, вони зараховані до дошкільного навчального закладу в Україні та повернулися до свого звичного місця проживання разом за матір`ю. 
Визнання рішення іноземного суду не лише унеможливить його виконання, а й не вирішить спір між сторонами. Відмова у задоволенні клопотання та у визнанні рішення іноземного суду в Україні не порушує нічиїх прав, інтересів, і сторони вільні доводити свою позицію в межах існуючих судових процесів.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (порушення норм процесуального права).
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.
В Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили (частина перша статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
Рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності (стаття 471 ЦПК України).
У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше (частина друга статті 462 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.
У частині третій статті 466 ЦПК України передбачено, що якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи, зокрема: документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником).
Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, або клопотання подане особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала (частина третя статті 466ЦПК України).
Відповідно до частин першої, шостої статті 473 ЦПК України про надходження клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє заінтересовану особу і пропонує їй у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання. За наслідками розгляду клопотання, а також заперечення у разі його надходження суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.
У частині сьомій статті 473 ЦПК України передбачено, що у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, зокрема, якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що за наявності заперечення проти клопотання сторони, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, та яка була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 468 ЦПК України, за виключенням випадку, якщо інше передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 136-VI, заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах. У визнанні, однак, може бути відмовлено: a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 638/1720/20 зазначено:
«під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».
Відмовляючи в задоволенні клопотання про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що лише під час перебування в Україні боржнику стало відомо про наявність судового розгляду та постановлення рішення Вищим Судом Каліфорнії, в тому числі і щодо встановлення опікунства над дитиною та визначення місця проживання дитини. Стягувачем та його представником не надано доказів щодо вручення боржнику ОСОБА_2 судових документів або доказів щодо її повідомлення про розгляд справи на території США.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково клопотання про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, апеляційний суд вважав, що висновок суду першої інстанції про відсутність доказів повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи судом США спростовується наявною заявою, підписаною ОСОБА_2 та поданою до суду США, щодо її вимог у справі № 19LВFL00640, що свідчить про її обізнаність про існування спору, а також про повідомлення ОСОБА_2 зазначено в самому судовому рішенні.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки вказаній заяві та не перевірив, чи є зазначений документ «повідомленням про процес», тобто сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, особливо враховуючи те, що вказана заява датована 03 червня 2019 року, в той час як судовий розгляд справи з ухваленням відповідного рішення відбувся лише 18 грудня 2019 року. Апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження факту вручення боржнику ОСОБА_2 судових документів у зв`язку з їх відсутністю у матеріалах справи та не звернув належної уваги на те, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює цей факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших поданих сторонами доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи. Апеляційний суд зазначеного не врахував та не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що вона разом із дитиною з 13 червня 2019 року перебуває на території України за адресою їх постійного місця проживання, про що було відомо заявнику. З вказаного часу до моменту ухвалення рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року будь-які судові документи щодо розгляду справи їй надіслано та вручено не було жодним зі способів, передбачених положеннями Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.
Разом із тим, безумовною підставою відмови в задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду є той випадок, коли відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд, оскільки жодна особа не може бути позбавлена доступу до суду та права бути заслуханою під час розгляду справи, особливо в надчутливих правовідносинах, що стосуються визначення місця проживання дітей».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається:
предметом розгляду є визнання в Україні рішення у справі про права та обов`язки батьків по відношенню до дитини по справі 44 F 655/22 EASO, дільничний суд - суд у сімейних справах- Міхельштадт в собі судді дільничного суду Херрманна у порядку тимчасової ухвали суду, що негайно набирає чинності від 22 лютого 2023 року, яким вирішено, що позивачеві та батькові дітей передається виключне право визначення місця проживання дітей: ОСОБА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
у запереченні щодо задоволення клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду ОСОБА_2 вказувала на те, що вона була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи. Рішення, про визнання його йдеться, ухвалено 22 лютого 2023 року, тоді як вона на цей час перебувала в Україні за місцем свого постійного проживання. На підставі складеної ОСОБА_1 25 лютого 2022 року заяви щодо тимчасового виїзду за кордон їх дітей, вони повернулись з Німеччини в Україну. На підтвердження надала копії закордонних паспортів дітей з відповідними відтисками штемпеля від 20 листопада 2022 року.Додатково пояснила, що дільничний суд Міхельштадт від 13 вересня 2022 року визначив місце проживання дітей з нею, вказане рішення діяло до 22 лютого 2023 року;
суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в провадженні дільничного суду - суд у сімейних справах ? Міхельштадт наявна справа 44 F 655/22 EASO про права дитини та /або права та обов`язки батьків по відношенню до дитини з приводу батьківського піклування/опіки для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , про яку ОСОБА_2 була обізнана. В рамках цієї справи суддею Херрманном винесено рішення у порядку тимчасової ухвали суду, що негайно набирає чинності від 22 лютого 2023 року, яким вирішено, що позивачеві та батькові дітей передається виключне право визначення місця проживання дітей. В Україні не ухвалювалося рішення у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмету і за тих самих підстав. У провадженні Суворовського районного суду м. Одеси наявна справа № 523/14351/22 у спорі між тими самими сторонами про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів, яка порушена після відкриття провадження у справі в іноземному суді (22 листопада 2022 року), що підтверджується копією рішення від 13 вересня 2022 року про встановлення прикордонного бар?єру для дітей та копією рішення від 08 грудня 2022 року у справі N? 44 F 498/22 EASO про накладення штрафу на ОСОБА_2 в розмірі 10 000 євро та вимогу утриматися від вивезення нею дітей. На цей час діти проживають з матір`ю ОСОБА_2 ;
залишаючи без задоволення клопотання ОСОБА_2 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вона була обізнана про наявність справи 44 F 655/22 EASO, оскільки брала участь у судовому засіданні 08 грудня 2022 року;
суди не звернули увагу, що під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».За змістом рішення дільничного суду - суд у сімейних справах ? Міхельштадтвід 22 лютого 2023 року, воно винесено у порядку тимчасової ухвали суду та не містить відомостей про сповіщення ОСОБА_2 про розгляду справи 22 лютого 2023 року. При цьому зміст рішення цього суду від 08 грудня 2022 року, на яке послався суд першої інстанції, також не містить відповідної інформації. ОСОБА_2 у запереченні на клопотання зазначала, що рішення, про визнання його йдеться, ухвалено 22 лютого 2023 року, тоді як вона на цей час перебувала в Україні за місцем свого постійного проживання, а також надала докази про виїзд з ФРН 20 листопада 2022 року;
суди не врахували, що за наявності заперечення проти клопотання сторони, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, та яка була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 468 ЦПК України, за виключенням випадку, якщо інше передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
суди не з`ясували чи здійснювалось повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи у дільничному суді Міхельштадт 22 лютого 2023 року та не дослідили відповідних доказів з урахуванням заперечень ОСОБА_2 , водночас не встановили і підстав для незастосування в цій справі пункту 2 частини другої статті 468 ЦПК України суди.
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про задоволення клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає виконанню. 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України). 
У зв`язку з цим оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Оскільки встановлено підстави для скасування оскаржених судових рішень, то суд касаційної інстанції інші доводи касаційної скарги не аналізує. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення прийняті без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 31 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року скасувати.
Справу № 523/10192/23 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції ухвала Суворовського районного суду міста Одеси від 31 липня 2023 року та постанова Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко