ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
17 листопада 2025 року
м. Харків
справа № 621/1491/25
провадження № 22-ц/818/4916/25
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Курила О.М., Пилипчук Н.П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року у складі судді Вельможної І.В. в частині стягнення аліментів, -
УСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 24 липня 1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 72 та стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки у розмірі 1/4 частки доходу відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який зареєстровано 24.07.1999 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області. В період шлюбу у сторін народилося четверо дітей. Спільне подружнє життя не склалося, між сторонами існують глибокі релігійні розбіжності, які неодноразово ставали причиною конфліктів, відповідач вчиняє щодо позивачки домашнє насильство — як у фізичній, так і в психологічній формі (регулярні приниження, ізоляція, погрози, контроль поведінки тощо). Подальше спільне життя позивачки з відповідачем по справі є неможливим, оскільки шлюб фактично припинився, сімейні стосунки не підтримуються. Крім того, представник позивачки просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до повноліття дитини. Необхідність стягнення аліментів представник обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 є пенсіонером МВС України, також додатково продовжує діяльність на умовах найму, а тому вважає, що він може сплачувати розмір аліментів у визначеному розмірі 1/4 частки.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , зареєстрований 24 липня 1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 72 – розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів ( ОСОБА_3 ), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня подання позовної заяви – 20.05.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині стягнення з нього аліментів скасувати та відмовити у задоволенні цих позовних вимог. Скарга містить посилання на те, що судом не взято до уваги того, що саме він забезпечує як дитину так і позивачку. Позивачкою не надано жодного доказу, що вона утримує дитину. Оскільки утримувач він, така обставина унеможливлює стягнення аліментів з нього. Також надано висновок Харківської ОВА Департаменту соціального захисту населення ХОДА від 28.07.2025 про спільне проживання та відсутність домашнього насильства.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. В адресованій апеляційному суді заяві позивач ОСОБА_1 просила рішення суду в частині стягнення аліментів скасувати, посилались на те, що ОСОБА_6 проживає з батьком, окремо від матері та перебуває на його утриманні. Неповнолітня ОСОБА_6 також звернулась до суду апеляційної інстанції з окремою заявою в якій повідомила, що проживає з батьком та перебуває на його утриманні, її мати мешкає окремо від неї за іншою адресою у своїх батьків.
Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що даними Свідоцтва про шлюб (повторне), серії НОМЕР_1 , виданого 06 травня 2025 року, підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1999 року, актовий запис № 72 (а. с. 11).
Сторони від шлюбу мають спільних дітей: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дочку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а. с. 11 - зворот, 12 - 13).
З позовної заяви слідує, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та відповідача.
27.04.2020 відповідно до договору дарування, ОСОБА_3 подарував своїм дітям по 1/4 частки житлового будинку житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 39 - 40).
Крім того, на підтвердження сплати комунальних послуг, відповідачем долучено до матеріалів справи копії відповідних платіжних документів (а. с. 31 - 36).
Разом із тим, відповідачем надано докази на придбання цифрової техніки, яка передбачалась для дочки ОСОБА_4 (а. с. 37 - 38-а).
Зазначені вище обставини позивачкою та її представником не спростовувались.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення аліментів, в іншій частині рішення не оскаржується та не переглядається.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77 - 81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом пункту 6 частини 2 статті 356, частини 3 статті 367 та пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які були витребувані раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
До апеляційної скарги відповідач долучив нові докази у вигляді відповіді на заяву на гарячу лінію та висновку Департаменту соціального захисту населення ХОДА  від 28.07.2025 за змістом яких 17.07.2025 здійснено виїзд до місця проживання сім?ї Шеліховських у складі: завідувача відділення соціальної роботи Центру надання соціальних послуг фахівця із соціальної роботи Центру надання соціальних послуг, головного спеціаліста-юрисконсульта Служби у справах дітей, головного спеціаліста Служби у справах дітей, інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції N?2 Чугуївського районного управління поліції Головного управління Національно поліції в Харківській області та поліцейського офіцера громади.
За результатами відвідування встановлено, що ОСОБА_11 проживає разом з чоловіком ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_6 , на момент відвідування всі члени родини були вдома. Комісією проведено обстеження умов проживання, оцінювання потреб дитини та сім?ї, оцінку рівня безпеки дитини, про що складені відповідні акти. За результатами відвідування встановлено, що їх родина в складних життєвих обставинах не перебуває, соціального супроводу не потребує, факти домашнього насильства не підтвердились.
За інформацією служби у справах дітей Харківської обласної державної адміністрації їх дитину забезпечено необхідними речами та предметами, їй створено належні умови для проживання та розвитку. Відповідно до пояснень дитини факт вчинення насильства в родині, зазначений заявницею, не відповідає дійсності.
Судова колегія вважає за можливе врахувати надані апелянтом нові докази під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції заявляв про те, що проживають спільно, дитину утримує лише він особисто, оскільки дружина не працює та не отримує дохід. З наданого пенсійного посвідчення ОСОБА_1 про встановлення їй ІІ групи інвалідності вбачається, що воно було дійсне до 30.09.2024 року та розмір пенсії становив 1934,00 грн. (а.с. 30). 
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц).
З урахуванням предмета цього спору (стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.
Судова колегія вважає, що відповідачем надані належні докази на підтвердження того, що станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції дитина проживала з ним та перебувала на його утриманні.
Доказів утримання дитини саме матір`ю матеріали справи не містять. 
Аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Встановлений у процесі розгляду справи факт того, що дитина проживає разом батьком, усупереч вимогам закону залишився поза увагою суду.
Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що саме в неї наявне право на стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 . 
Таким чином, суд не оцінив всіх обставин справи, від яких залежить правильне застосування норм матеріального права, та, відповідно зробив помилкові висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів. , 
За правилами ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Оскільки доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Відповідно статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.
Оскільки позивачку, звільнено від сплати судового збору, він компенсується відповідачу за рахунок держави пропорційно до задоволеної або відхиленої частини вимог.
Керуючись ст.ст.1,2,12,13,367,368, 374, 376,381-384,389 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року в частині стягнення аліментів - скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки у розмірі 1/4 частки доходу відповідача - відмовити.
Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1816,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку до Верховного суду не підлягає.
Повне текст постанови складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий -                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді -                                                                         О.М. Курило

                                                                                Н.П. Пилипчук