ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/856/24  Номер провадження 22-ц/814/1782/25	Головуючий у 1-й інстанції Третяк О.Г.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,
Серкретар:Горбун К.О.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності, - 
В С Т А Н О В И В :
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності.
Згідно уточненої позовної заяви вимоги мотивовано тим, що 14 червня 2011 року вона уклала договір купівлі – продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № 5310900000:50:048:0049). Покупцем є ОСОБА_2 - рідний брат позивачки. Згідно іншого договору купівлі-продажу позивачка продала ОСОБА_2 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 грошові кошти за придбання земельної ділянки в сумі 28661 грн 76 коп. та за придбання 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями в сумі 36857 грн 00 коп. позивачці не сплатив. Окрім того позивачка уклала договір дарування, відповідно до якого 1/3 частину квартири, що належала на праві приватної власності позивачці і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , передала у власність ОСОБА_3 - матері позивачці. Передача майна була зумовлена тяжкими обставинами – незадовільним психофізичним та моральним станом позивачки, що пов`язано зі значними борговими зобов`язаннями перед банківськими установами. Договори засвідчував приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В. Вказані договори були вчинені з метою тимчасового зберігання у родичів. Після укладання договорів позивачка продовжувала проживати за адресою: АДРЕСА_1 , сплачувати комунальні послуги та робити ремонт.
Позивач просить : визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № 5310900000:50:048:0049), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 14.06.2011 року.
визнати недійсними договір купівлі-продажу 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 14.06.2011 року.
визнати недійсними договір дарування 1/3 частини квартири, що належала на праві приватної власності позивачці і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яку передала у власність ОСОБА_3 .
Крім того, просить скасувати державну реєстрацію вказаних договорів та визнати за нею право власності на спірне майно.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності – відмовлено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.
В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права , без урахування доказів наданих позивачем.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те , що спірні договори були укладені нею під дією важких життєвих обставин та при незадовільному психофізичному та моральному стані. Зазначає, що судом першої інстанції вказані обставини залишено без уваги , зокрема не враховано й доказів наданих на підтвердження наявності важких життєвих обставин , що виникли у зв`язку із невиконаними фінансовими зобов`язаннями ОСОБА_1 .
Зауважує, що разом із дитиною після продажу спірного буинку проживала в ньому , сплачувала комунальні послуги та окрім того була зареєстрована в житловому будинку за адресою : АДРЕСА_1 .
Скаржник вказує, що укладення спірних договорів не було націлене на реальне відчуження спірного майна , та було спрямоване виключно на його збереження , оскільки ОСОБА_1 могла його втратити у зв`язку із наявністю в неї невиконаних фінансових зобов`язань перед АТ «ПриватБанк» та АТ «Ощадбанк».
Також, скаржник вказує, що необ`єктивність суду першої інстанції при винесенні рішення вбачається , і з задоволення вимог відповідачів про стягнення витрат на правничу допомогу без надання суду відповідних доказів понесення таких витрат.
Зважаючи на вказане позивач просить скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2025 року , та постановити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу , згідно якого , відповідачі просили відмовити у задовленні апеляційної скарги , оскільки, на їхню думку рішення є законним та обґрунтованим, винесено з урахуванням обставин сараїв та наданих доказів.
Судом встановлено, що 14 червня 2011 року позивачка уклала договір купівлі – продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № 5310900000:50:048:0049) . Покупцем є ОСОБА_2 - рідний брат позивачки. Відповідно до п.2.2 вказаного договору позивачка підтвердила факт повного розрахунку з нею за продаж земельної ділянки.
14 червня 2011 року згідно договору купівлі-продажу позивачка продала ОСОБА_2 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 5 вказаного договору позивачка підтвердила, що договір укладався не під впливом тяжкої для продавця обставин. Відповідно до п. 2 вказаного договору кошти від покупця отримані продавцем до підписання договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану частину житлового будинку.
01 червня 2011 року позивачка уклала договір дарування, відповідно до якого 1/3 частину квартири, що належала їй на праві приватної власності і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , передала у власність ОСОБА_3 - матері позивачці. Відповідно до п. 5 вказаного договору договір не укладався під впливом тяжкої для дарувальника обставини.
15 вересня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб та змінила прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с.17).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За положеннями частини першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст. 215-236 ЦК.
За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Статтею 204 ЦПК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст.215 ЦК України).
Тлумачення статтей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Верховний Суд України у тексті постанови від 21.12.2016 по справі № 6-2766цс16 зазначив, що за змістом частини першої статті 233 ЦК України тяжкими обставинами в розумінні цієї норми можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, загроза втратити житла тощо. Правочин, який вчинено особою від впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини; такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину; зазначена норма не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.
Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Згідно із ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі ст.233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є:
1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин;
2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст.233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, саме ОСОБА_1 як позивач та особа, яка стверджує про вчинення нею договорів купівлі-продажу за відсутності її волі на укладення оспорюваних правочинів, під впливом тяжкої для неї обставини, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог наявності тяжкої обставини.
На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем того, що оспорюваний правочин укладено з порушенням ст. 203, 215, 233 ЦК України.
За змістом оспорюваного договору купівлі продажу земельної ділянки від 14.06.2011 року сторонами погоджені всі істотні умови, сторони підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, також стверджують, що розуміють значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. 
За змістом оспорюваного договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 14.06.2011 року сторонами погоджені всі істотні умови, сторони підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, також стверджують, що розуміють значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Окрім того п.5 вказаного договору стверджує , що договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини.
За змістом оспорюваного договору дарування частини квартири від 01.06.2011 року сторонами погоджені всі істотні умови, сторони підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, також стверджують, що розуміють значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Окрім того п.5 вказаного договору стверджує , що договір не укладається під впливом тяжкої для дарувальника обставини.
Вищезазначені договори купівлі-продажу також містять відомості щодо відплатності, та підтверджують факт повного розрахунку за продане майно.
Крім того, матеріали справи не містять доказів вчинення примусу чи інших протиправних дій з боку відповідачів чи третьої особи нотаріуса Р.В. Пазинич під час оформлення та укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу та дарування.
Посилання заявника на те, що наявність у неї кредитних заборгованостей стало підставою для укладення оскаржуваного договору, не заслуговують на увагу, оскільки на переконання суду не можуть вважатись тяжкими обставинами, з якими пов`язується можливість визнання недійсним укладеного договору.
Не є слушними доводи заявника про неотримання нею грошових коштів за спірним договором та на те, що вказана у договорі сума є формальною, з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.
Оспорювані договори підписані сторонами, зазначення в договорах купівлі-продажу про те, що гроші покупці сплатили продавцю до підписання цих договорів не суперечить законодавству, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Ураховуючи вищезазначене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги що стосуються укладення договорів купівлі-продажу та договору дарування поза волею позивача та під впливом тяжких для нього обставини і на вкрай невигідних умовах не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки , договору купівлі-продажу частини житлового будинку , та договору дарування частки квартири недійсними відсутні.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Оскільки вимоги про визнання договрів недійсним задоволенню не підлягають, судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні вимог позивача про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, з огляду на те, що вона є похідною , як і вимога про визнання права власності.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задовлення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов