ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 р. 	Справа № 440/2696/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2025, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 09.04.25  по справі № 440/2696/25
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області                      Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась  до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській   області   (далі – відповідач , ГУ ПФУ у  Київській   області, апелянт), в якій просила:
- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у Київській області, виражену у формі Рішення про відмову у призначенні їй пенсії від 13.02.2025  №163750029157 та зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області повторно розглянути її заяву від 06 лютого 2025 року, з урахуванням до її страхового стажу:  - період роботи на Полтавському заводі газорозрядних ламп з 14.02.1981 по 10.03.1983 .
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 було  залучено  до участі у справі як третю особу , яка не заявляє самостійних вимог  на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі- третя особа, ГУ ПФУ в Полтавській області).
Рішенням Полтавського   окружного адміністративного суду від 09.04.2025 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення  ГУ ПФУ  у Київській області від 13 лютого 2025 № 163750029157.
Зобов`язано ГУ ПФУ у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 14 лютого 1981 року по 10 березня 1983 року, відповідно до записів у трудовій книжці.
Зобов`язано ГУ ПФУ  у  Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1  від 06 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права , просило скасувати  рішення  суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач  зазначив, що  позивачці обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії  за віком відповідно до ч.1 ст.26 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу, який на день  звернення із заявою про призначення пенсії склав 19 років 06 місяців  04 дні. За доданими документами  до страхового стажу позивачки не було зараховано період з 14.02.1981 по 10.03.1983 , оскільки  запис про звільнення у  її   трудовій книжці не завірено печаткою підприємства. На думку апелянта, право на пенсійну виплату  позивачка набуде 10.06.2026.
Позивачка   надала відзив  на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просила залишити апеляційну скаргу  без задоволення, а рішення  Полтавського окружного адміністративного суду  від 09.04.2024 у справі №440/2696/25- без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Як вбачається із  копії трудової книжки ОСОБА_1 , виданої   01.06.1977 року, її  було прийнято на роботу до Полтавського заводу газорозрядних ламп 14.02.1981 ( запис 8) відповідно до наказу №107 від 10.02.1981 та звільнено  з Полтавського  заводу газорозрядних ламп  10.01.1983 (запис 11)  відповідно до наказу  28 від 10.01.1983. Запис про звільнення не завірений печаткою підприємства.
Відповідно  до листа-відповіді  Державного архіву  Полтавської області від 11.06.2024 №04-18/П-79  на заяву ОСОБА_1 від 10.06.2024, документи з особового складу  ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп» на зберігання до Державного архіву  Полтавської області не надходили, у зв`язку з чим  державний архів не може підтвердити стаж  роботи ОСОБА_1 на Полтавському заводі газорозрядних ламп  у 1981-1983 роках (а.с.20 зворот).
06.02.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась із заявою до територіальних органів Пенсійного фонду України  з метою призначення їй пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове  державне пенсійне страхування», яку  було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Київській області .
Рішенням  ГУ ПФУ у Київській  області №163750029157  від  13.02.2025 позивачці  було відмовлено  у призначенні пенсії  за віком відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, який для призначення пенсії за віком після досягнення  63 років   в період з 01 січня 2024 по 31 грудня 2024 року становить від 21 до 31 року. Повідомлено, що у разі відсутності  цього страхового стажу право на призначення  пенсії  за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року- від 15 до 23 років.  Страховий   стаж   ОСОБА_1  склав 19 років 6 місяців 4 дні. За доданими документами до її стажу не зараховано період за записом у трудовій книжці  з 14.02.1981 по 10.03.1983, оскільки запис про звільнення  не завірено печаткою підприємства 
Вважаючи протиправним  рішення  ГУ ПФУ у  Київській  області  про відмову у призначенні їй пенсії  від 13.02.2025 через не зарахування  до  страхового стажу  періоду її роботи з 14.02.1981 по 10.03.1983, позивачка звернулась із цим позовом до суду.
Задовольняючи  позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення ГУ ПФУ у  Київській   області щодо не зарахування до страхового стажу   ОСОБА_1 періоду її роботи з 14.02.1981 по 10.03.1983  та відмови в призначенні  їй пенсії за віком
Суд вважав, що  на особу не може перекладатись тягар  доведення правдивості чи достовірності  даних, що зазначені у її трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивачки, які дають їй право на призначення/ перерахунок  пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця. Зазначив, що підставою для  призначення пенсії є відповідний  стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової документації.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі  статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (Закон № 1058-IV в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до статті 26 Закону № 1058- IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
За частиною 2 вказаної статті, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років. 
На час звернення із  заявою від 06.02.2025  про призначення пенсії позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  досягла віку  63 років, отже, необхідний страховий стаж для призначення їй пенсії  за віком мав складати з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Згідно з  ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від  05.11.1991 № 1788-ХІІ ( далі - Закону № 1788-ХІІ)  передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Так, ст.62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом  3 Порядку № 637 , за  відсутності  трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні  необхідні  записи  або  містяться неправильні чи    неточні   записи   про   періоди   роботи,  для підтвердження  стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки, виданої   01.06.1977, її було прийнято на роботу  до Полтавського заводу газорозрядних ламп 14.02.1981 (запис 8) відповідно до наказу №107 від 10.02.1981 та звільнено  з Полтавського  заводу газорозрядних ламп  10.01.1983 (запис 11)  відповідно до наказу  №28 від 10.01.1983 (а.с.18-20).
Відповідно до спірного рішення ГУ ПФУ у Київській області від 13.02.2025  №163750029157 до страхового стажу позивачки не зараховано згідно з трудовою книжкою період її  роботи   на Полтавському  заводі газорозрядних ламп   з 14.02.1981 по 10.03.1983, оскільки запис про звільнення не завірений печаткою підприємства .
Колегія суддів зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна позиція була висловлена  Верховним Судом у постановах  від 25.04.2019 у справі №593/283/17, від 11.07.2019 у справі №607/14795/16-а, від 31.07.2019 у справі №750/10916/16-а, від 19.09.2019 у справі №229/1905/17  та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.
Відповідно до положень пунктів 3, 17, 18 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
За відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Отже, зміст наведених правових норм свідчить, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній, їх неправильності чи неточності, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Такими документами, зокрема, є архівні та уточнюючі довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, тощо. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці; неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 у справі №677/831/17 зазначив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
В контексті обставин цієї справи та доводів ГУ ПФУ, покладених ним в основу свого рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці, колегія суддів враховує й те, що за частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
У даному випадку матеріали справи не містять доказів звернення ГУ ПФУ до відповідних підприємств, установ та організацій з метою надання необхідних додаткових документів, а також здійснення відповідної перевірки достовірності поданих позивачкою та відображених у її трудовій книжці відомостей щодо періодів роботи та страхового (трудового) стажу.
Відтак, роблячи висновок про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивачки певного періоду роботи з огляду на наявність дефектів у заповненні  її трудової книжки, відповідач переклав тягар доказування на позиваку, що не узгоджується із завданням адміністративного судочинства. По суті , як орган Пенсійного фонду, вирішуючи цей спір, свою позицію побудував виключно на припущеннях (сумнівах) щодо не підтвердження наявності у позивачки страхового (трудового) стажу у певний період.
Колегія суддів зазначає, що хоча й витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, однак перекладання обов`язку доказування, надання відомостей на позивачку є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може слугувати умовою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду №120/8471/23 від 31 січня 2025 року.
Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язок оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки, а не на працівника, тому наявність недоліків у заповненні трудової книжки не може бути підставою для неврахування до страхового стажу спірного періоду роботи позивачки.
Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 (провадження № К/9901/22172/18) неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. 
Отже, позивачка не може нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки роботодавцем та на неї не можуть бути покладені негативні наслідки недотримання роботодавцем вимог щодо правильності заповнення трудової книжки та виправлення помилок у ній.
Відповідач не надав суду  належних доказів, які б свідчили про те, що позивачка не має права на зарахування до страхового стажу спірного періоду роботи, оскільки недоліки  в трудовій книжці останньої, ще не є підставою вважати, що  в цей період вона не працювала.
За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що надана позивачем разом із заявою про призначення пенсії копія трудової книжки у достатній мірі підтверджує період  її трудової діяльності на  Полтавському  заводі газорозрядних ламп   з 14.02.1981 по 10.01.1981, що мав бути зарахований відповідачем до її страхового стажу для призначення пенсії за віком.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для  задоволення позову ОСОБА_1 , але  вважає необхідним змінити резолютивну  частину судового рішення в  частині періоду роботи, який  пенсійний орган зобов`язаний зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , а саме: з 14 лютого 1981 року по 10 січня 1983 року, який підтверджено записами трудової книжки позивачки, а не  з 14 лютого 1981 року по 10 березня 1983 року, як помилково зазначив суд першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено правомірність його рішення щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за віком.    
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з  рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду позовних вимог ОСОБА_1 зробив правильний висновок про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Київській області про відмову у призначенні пенсії за віком від 13.02.2025 та зобов`язання  відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії за віком, але помилково визначив період роботи, який підлягає зарахуванню  до її страхового стажу згідно з записами  у трудовій книжці, тому  резолютивна частина судового рішення  в цій частині підлягає зміні
Підстави для зміни чи скасування оскарженого судового рішення в іншій частині відсутні.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326,329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року  по справі № 440/2696/25 - змінити в частині періоду роботи ОСОБА_1 , який підлягає зарахуванню до її страхового стажу, виклавши абзаци 1, 3  судового рішення наступним чином.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській  області, третя особа – Головне управління Пенсійного фону України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській  області зарахувати  до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 14 лютого 1981 року по 10  січня 1983 року відповідно до записів у  її трудовій книжці.
В іншій частині рішення Полтавського  окружного адміністративного суду від 09 квітня  2025 року- залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк