ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 жовтня 2025 року           справа №360/197/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченко І.В., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 360/197/25 (головуючий І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом адвоката Котік Олесі Станіславівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                              У С Т А Н О В И В:

Адвоката Котік О.С. (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - перший відповідач, ГУПФУ в Чернівецькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - другий відповідач, ГУПФУ в Луганській області) з такими вимогами: 
1) визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Чернівецькій області від 16 жовтня 2024 року, яким відмовлено позивачу у продовженні страхової виплати;
2) зобов`язати ГУПФУ в Луганській області поновити позивачу нарахування та виплату щомісячних страхових виплат на його заяву від 07 жовтня 2024 року.
В обґрунтування вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в Луганській області як отримувач пенсії. Пенсія надходить на рахунок позивача кожного місяця. У 2022 році позивачу припинені регресні виплати.
Позивач звернувся через веб портал до відповідача 07 жовтня 2024 року із заявою щодо поновлення виплати регресу, але рішенням від 16 жовтня 2024 року ГУПФУ в Чернівецькій області відмовлено в подовженні страхової виплати.
Позивач не згоден з цим рішенням ГУПФУ в Чернівецькій області, оскільки не виплачуючи позивачу страхові виплати з огляду на його статус внутрішньо переміщеної особи та посилаючись на нормативно-правові акти, які фактично звузили його права та зробили їх реалізацію залежною від певних обставин, відповідачі порушують право позивача на їх отримання.
Припинення виплати щомісячних страхових виплат відбулося не у спосіб, що передбачений законом, і з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді щомісячних страхових виплат вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Вважаючи порушеним право позивача на отримання страхових виплат, представник позивача звернулася до суду з цим позовом.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 360/197/25 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано постанову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячних страхових виплат з 01 серпня 2024 року на рахунок, відкритий на його ім`я в АТ “А-Банк”. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.      
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву.   
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.    
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно із даними Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України (ІКІС ПФУ) з 07 липня 2008 року перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області та отримував щомісячну страхову виплату в разі часткової втрати працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи безстроково, що підтверджено наявною в матеріалах справи копією довідки до акта огляду МСЕК від 07 липня 2008 року серії 2-20 СМ № 089278.
Згідно із довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребі у додаткових видах допомоги від 07 липня 2008 року серії 2-20 СУ № 016445, копія якої наявна в матеріалах справи, ступінь втрати професійної працездатності позивача становить 55 % з 07 липня 2008 року та діє безстроково.
Постановою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24 з 01 грудня 2022 року припинено потерпілому ОСОБА_1 номер справи 700390, номер випадку 10069, щомісячну страхову виплату в розмірі 2729,70 грн на підставі п.6 ч.1 ст.46, ч.2 ст.16 Закону №1105-XIV.
Позивач через веб портал ПФУ звернувся із заявою про призначення / перерахування / продовження страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням) від 07 жовтня 2024 року. У заяві вказано, що страхову виплату слід виплачувати на № рахунку НОМЕР_1 , в 50096/50096 - АТ “А – БАНК”. До заяви ОСОБА_1 додано: Акт Н-1 (акт розслідування нещасного випадку), довідку про відкритий рахунок в банку, інші документи.
Листом ГУПФУ в Луганській області від 17 жовтня 2024 року № 7833-7869/Т-02/8-1200/24 повідомило ОСОБА_1 , що його звернення на веб портал ПФУ стосовно поновлення щомісячної страхової виплати розглянуто відповідно до Закону України “Про звернення громадян”. Вказано, що щомісячна страхова виплата проводилась позивачу до лютого 2022 року Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поштовим переказом через Луганську філію АТ “Укрпошта”. До ГУПФУ в Луганській області паперова справа як отримувача щомісячної страхової виплати від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області не надходила.
Рекомендовано особисто звернутися до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України (сервісного центру) з відповідною заявою та надати документи: паспорт громадянина України; реєстраційний номер облікової картки платника податків; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за місцем реєстрації на підконтрольній українській владі території; банківські реквізити для перерахування страхових виплат; акт розслідування нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (за наявністю); довідку МСЕК про встановлення відсотків втрати професійної працездатності (за наявністю).
Додатково повідомлено, що заяви ОСОБА_1 від 05 вересня 2024 року № 101790, № 101792, 101791 та від 07 жовтня 2024 року 103232, подані через веб портал ПФУ, розглянуті ГУПФУ в Луганській області та винесені рішення про відмову, оскільки заяви подано з порушенням норм Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 № 4-1 (не засвідченні віддаленим кваліфікованим електронним підписом), про що проінформовано листами Головного управління від 19 вересня 2024 року № 1200-0208-8/23790 та від 02 жовтня 2024 року № 1200-0201-8/25106 та завантажено на електронну пошту.
Листом ГУПФУ в Луганській області від 18 жовтня 2022 року № 1200-0208-8/26657 повідомило ОСОБА_1 , що за розглядом заяви від 07 жовтня 2024 року про призначення /перерахунок /продовження виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням), поданої засобами веб порталу електронних послуг ПФУ, яка зареєстрована в підсистемі “Звернення” ІКІС ПФУ у ГУПФУ в Чернівецькій області за № 1032322, заявнику 15 жовтня 2024 року відмовлено в подовженні страхової виплати, оскільки заяву подано з порушенням норм Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 № 4-1 (не засвідченні віддаленим кваліфікованим електронним підписом). Рекомендовано особисто звернутися до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України (сервісного центру) з відповідною заявою та надати документи: паспорт громадянина України; реєстраційний номер облікової картки платника податків; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за місцем реєстрації на підконтрольній українській владі території; банківські реквізити для перерахування страхових виплат; акт розслідування нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (за наявністю); довідку МСЕК про встановлення відсотків втрати професійної працездатності (за наявністю).
Витягом з порталу ПФУ підтверджено, що звернення ОСОБА_1 , подане від 07 жовтня 2024 року через портал, Управлінням ПФУ в Сторожинецькому районі Чернівецької області виконано, за результатами обробки звернення 16 жовтня 2024 року відмовлено.
Копії всіх вищеописаних документів наявні в матеріалах справи.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі “Суханов та Ільченко проти України” (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: “перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою” (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі “Щокін проти України” (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки “на умовах, передбачених законом”, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення “законів”. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі - Закон № 1105-XIV, тут і надалі положення Закону наведені в редакції до 01 січня 2023 року) законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.
Статтею 3 Закону № 1105-XIV визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав (пункти 1, 3 частини першої).
Статтею 16 Закону № 1105-XIV визначені права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб.
Застраховані особи мають право на:
1) безоплатне отримання інформації про порядок витрачання страхових коштів Фонду та роз`яснення з питань соціального страхування;
2) отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом;
3) участь у розслідуванні страхового випадку, у тому числі за участі представника профспілкового органу або своєї довіреної особи;
4) послуги з реабілітації у сфері охорони здоров`я, що надаються відповідно до вимог Закону України “Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я”;
5) послуги професійної реабілітації, включаючи збереження робочого місця, навчання або перекваліфікацію, якщо загальна тривалість професійної реабілітації не перевищує двох років;
6) відшкодування під час проходження реабілітації у сфері охорони здоров`я і професійної реабілітації витрат на проїзд до місця проведення реабілітації чи навчання і у зворотному напрямку, витрат на житло та харчування, транспортування багажу, на проїзд особи, яка її супроводжує;
7) послуги соціальної реабілітації, включаючи придбання автомобіля, протезів, допомогу у веденні домашнього господарства, що надаються відповідно до законодавства;
8) оскарження дії страховика, страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг;
9) судовий захист своїх прав.
Застраховані особи зобов`язані:
1) надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону;
2) своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг;
3) знати та виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, а також додержуватися зобов`язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором, контрактом) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації, гіг-контрактом та внутрішніми документами резидента Дія Сіті;
4) у разі настання нещасного випадку або професійного захворювання:
лікуватися в лікувально-профілактичних закладах або в медичних працівників, з якими Фонд уклав угоди на медичне обслуговування;
дотримуватися правил поведінки та режиму лікування, визначених лікарями, які його лікують;
не ухилятися від професійної реабілітації та виконання вказівок, спрямованих на якнайшвидше повернення його до трудової діяльності;
5) дотримуватися режиму, визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності;
6) виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.
Застрахована особа несе відповідальність згідно із законом за незаконне одержання з її вини (підроблення, виправлення в документах, подання недостовірних відомостей тощо) матеріального забезпечення та соціальних послуг за соціальним страхуванням.
Згідно із частиною першою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.
Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; 2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).
Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я (частина шоста статті 47 Закону № 1105-XIV).
З вищеописаних доказів судом встановлено, що позивачу постановою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24 з 01 грудня 2022 року припинено виплату щомісячних страхових виплат на підставі пункту 6 частини першої статті 46 та частини другої статті 16 Закону № 1105-XIV.
Проте зазначена постанова містить лише посилання на норми Закону № 1105-XIV без конкретизації, які саме порушення допустив позивач та з яких саме інших випадків, передбачених законодавством, припинено страхову виплату.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення позивачу виплати раніше призначеної щомісячної страхової виплати здійснено Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області протиправно, за відсутності підстав, передбачених Законом № 1105.
Відповідачами суду також не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав, встановлених Законом, для припинення позивачу виплати щомісячних страхових виплат.
При цьому, як вже вище вказано, відповідно до частини шостої статті 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК.
З наданих в матеріали справи довідок до акта огляду МСЕК, інформація про які також наявна в електронній особовій справі позивача № 12001-74536249 в системі ІКІС ПФУ, судом встановлено, що позивачу встановлено відсоток втрати працездатності та інвалідність з 07 липня 2008 року безстроково.
Відповідно судом встановлено, що, як на час припинення позивачу щомісячної страхової виплати, так і на час звернення позивача із заявами про поновлення йому щомісячної страхової виплати, ОСОБА_1 мав право на отримання щомісячної страхової виплати, виплату якої йому безпідставно припинено за постановою від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24.
Заперечення першого відповідача проти задоволення позовних вимог зведені до того, що ним не приймалося жодного рішення за наслідками розгляду заяви позивача про поновлення щомісячної страхової виплати, а другого відповідача – до порушення позивачем визначеної Порядком призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 № 4-1, процедури звернення за поновленням страхових виплат.
Проте такі заперечення не спростовують встановлених судом обставин, що позивач, починаючи з 07 липня 2008 року має право на отримання щомісячних страхових виплат, а також, що їх виплату безпідставно припинено за постановою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24.
Щодо обраного представником позивача способу захисту порушених прав позивача, суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі “Чахал проти Об`єднаного Королівства” (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В рамках адміністративного судочинства:
дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;
бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;
рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).
У межах спірних правовідносин судом встановлено, що порушення права позивача на отримання щомісячної страхової виплати сталося внаслідок прийняття Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області постанови від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24 про припинення страхової виплати.
У свою чергу, заявлена представником позивача у справі як рішення відмова ГУПФУ в Чернівецькій області від 16 жовтня 2024 року, за своїм змістом не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке має самостійне юридичне значення як акт індивідуальної дії, а є лише повідомленням інформаційного характеру на веб порталі Пенсійного фонду та у листі ГУПФУ в Луганській області.
Із заява по суті справи та наданих в матеріали справи доказів судом встановлено, що відповідачами жодних рішень за заявою позивача від 07 жовтня 2024 року по суті порушених у ній питань не приймалось, оскільки вказана заява не підписана КЕП.
За таких обставин суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених прав позивача є:
визнання протиправною та скасування постанови Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 14 грудня 2022 року № 44036/700390/10069/24;
зобов`язання поновити позивачу нарахування та виплату щомісячної страхової виплати.
Визначаючи суб`єкта владних повноважень, на якого має бути покладений обов`язок відновлення нарахування та виплати позивачу щомісячної страхової виплати, суд виходить з такого.
З 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-IX “Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 4 Закону № 1105-XIV (в редакції Закону № 2620-IX) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.
Згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1105-XIV (в редакції Закону № 2620-IX): 
цей Закон набирає чинності з 1 січня 2023 року (пункт 1);
припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону (пункт 2);
до завершення заходів, пов`язаних з приєднанням до Пенсійного фонду України Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції виконавча дирекція та робочі органи Фонду соціального страхування України (пункт 3);
Фонду соціального страхування України забезпечити передачу Пенсійному фонду України особових справ потерпілих (членів їхніх сімей), баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення щодо ведення обліку та здійснення страхових виплат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (пункт 5);
установити, що з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, платники єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та отримувачі виплат (матеріального забезпечення) є такими, що зареєстровані (взяті на облік) Пенсійним фондом України. Їх перереєстрація не здійснюється (пункт 6);
стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі в судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до дня набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного фонду України (пункт 7);
особливості здійснення страхових виплат за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам визначаються Кабінетом Міністрів України (пункт 9).
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 “Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України” припинено з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, зокрема Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.
Абзацами першим, другим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1323 “Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням” установлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Пунктом 3 вищезазначеної постанови доручено Пенсійному фонду України з 02 січня 2023 року забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року.
Судом встановлено, що з січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” фактично забезпечено Пенсійним Фондом України та його органами.
Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізовано шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.
Отже судом установлено, що з 01 січня 2023 року (у зв`язку з припиненням Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, які реорганізуються шляхом приєднання до Пенсійного фонду України) ГУПФУ в Луганській області є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області, в якому позивач перебував на обліку як отримувач щомісячних страхових виплат в разі часткової втрати працездатності, тому саме на цього відповідача має бути покладений обов`язок поновити позивачу нарахування та виплату щомісячної страхової виплати.
Судом не встановлено порушення прав позивача на отримання щомісячних страхових виплат з боку ГУПФУ в Чернівецькій області, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, сформованих до цього відповідача.
В ході судового розгляду справи встановлено, що право позивача порушено з 01 лютого 2022 року, оскільки остання страхова виплата здійснена за січень 2022 року.
Разом з тим, відповідно до положень абзацу першого частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Позивач звернувся до суду 31 січня 2025 року, тому суд вважає за необхідне поновити право позивача на нарахування і виплату щомісячної страхової виплати в межах дотриманого ним шестимісячного строку звернення до суду – з 01 серпня 2024 року.
Підсумовуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із виходом за їх межі та обранням належного способу їх захисту, оскільки це необхідно для ефективного захисту порушених прав позивача, визначенням періоду, за який позовні вимоги підлягають задоволенню, а також належного відповідача, який має відповідати за вимогами позивача.
Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Проніна проти України” зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення “Бендерський проти України”, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На підставі пункту 1 частини першої статті 371 КАС України, яким закріплено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, рішення суду слід звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 360/197/25 - залишити без задоволення.                                                          
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 360/197/25 - залишити без змін.                                                                              
Повне судове рішення складено 02 жовтня 2025  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 А.А. Блохін

Судді                                                                                                              Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Сіваченко