ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 285/4621/19
провадження № 51-3564 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
засудженого (у режимі відеоконференції)               ОСОБА_6 , 
захисника (у режимі відеоконференції)                    ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12019060000000326 від 23 вересня 2019 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новий Витків Радехівського району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з дня його затримання (23 вересня 2019 року) до звільнення з-під варти (24 квітня 2020 року) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Також цим вироком прийнято відмову позивачів від позовів до ТОВ « Петрол Логістик » про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі ч. 3 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України. 
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286 КК, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель дев`яти осіб та заподіяло восьми потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, з огляду на таке.
22 вересня 2019 року близько 22 год 29 хв ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача DAF ХF 105.460» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у складі з напівпричепом цистерною «Otokar CA Fruehauf», реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - DAF), з перевищенням безпечної швидкості руху за умовами видимості елементів проїзної частини рухався ним по правій смузі проїзної частини автодороги   «Київ - Чоп» у напрямку м. Житомира.
На 242 км + 236 м указаної автодороги поблизу с. Пилиповичі Новоград-Волинського району Житомирської області водій ОСОБА_6 , порушуючи вимоги п. 1.5, підп. «б» п. 2.3, пунктів 12.2, 12.3, 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, неправильно оцінив дорожню обстановку, маючи технічну можливість запобігти наїзду з моменту виявлення перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити з місця водія, у момент виникнення небезпеки для руху своєчасно негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу не вжив, не дотримався безпечного інтервалу та на смузі свого руху передньою правою частиною керованого ним спеціалізованого вантажного сідлового тягача DAF здійснив наїзд на задню ліву частину припаркованого водієм ОСОБА_8  автобуса «Neoplan N 316», реєстраційний номер НОМЕР_3 (далі - Neoplan), який перебував у нерухомому положенні на правому узбіччі та частково на правій смузі руху проїзної частини автодороги в напрямку руху до м. Житомира.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажири автобуса «Neoplan» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 отримали тяжкі тілесні ушкодження та загинули на місці пригоди, а  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР знаходиться у прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням даної ДТП та її наслідками.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник з підстав, детально викладених у касаційній скарзі, посилається на те, що суди попередніх інстанцій:
- дійшли висновку про доведеність винуватості ОСОБА_26 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення без дотримання вимог статей 23, 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК); 
- не оцінили наявних даних про порушення водієм автобуса «Neoplan» вимог ПДР й того, чи перебувають такі порушення у причинному зв`язку із суспільно небезпечними наслідками, не дослідили їх характеру, при цьому не з`ясували з достатньою повнотою вимушеності дій ОСОБА_26 щодо порушень вимог 12.3 ПДР та чи мав останній можливість учинити інші дії щодо непорушення вимог ПДР; 
- залишили поза увагою, що порушення ПДР водієм автобуса «Neoplan» є самостійними, не були вимушеними та не обумовлені створенням аварійної ситуації одним із водіїв щодо другого, останній мав можливість шляхом виконання ПДР не створювати перешкоду для руху попутному транспортному засобу та уникнути зіткнення, у зв`язку із чим його дії мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, при цьому на вказані обставини звертав увагу експерт у висновку від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20; 
- невмотивовано відхилили позицію сторони захисту про те, що ОСОБА_27 не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення ПДР іншим водієм, не передбачав і не мав можливості передбачити, що інший учасник дорожнього руху не виконає вимог ПДР;
- погодилися, що, за умови увімкнення в автобусі аварійної сигналізації, можна вважати, що вже з відстані 353 м водій має розпізнати аварійну сигналізацію та наявність перешкоди в межах смуги його руху, однак таке тлумачення не зовсім узгоджується з поняттям «перешкода для руху», при цьому така ж думка висловлена у висновку експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20; 
- необґрунтовано не звернули уваги на показання ОСОБА_6 про те, що здійснити маневр безпечного об`їзду перешкоди йому заважав легковий автомобіль, що підтвердили свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 .
Також захисник стверджує, що суд першої інстанції: 
- без будь-яких обґрунтувань відхилив подане стороною захисту клопотання про проведення додаткових слідчих дій та проведення додаткової автотехнічної експертизи, залишивши поза увагою, що у висновку експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20 зроблено висновок про можливу неспроможність первинних даних, узятих у розрахунок у висновку експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113;
- допитавши експерта ОСОБА_30 та отримавши відповідь про те, що висновок експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20 є правильним, дав іншу оцінку щодо тих же явищ, тим самим заперечивши правильність висновку експерта.
Крім того, захисник наводить детальні доводи щодо слідчого експерименту, зокрема вказує, що: 
- висновки місцевого суду про недотримання ОСОБА_6 безпечної швидкості руху в умовах темної пори доби ґрунтуються на неналежних доказах, при цьому суд апеляційної інстанції не дав мотивованої відповіді на такі доводи апеляційної скарги, у зв`язку із чим результати замірів відстаней видимості, що здобуті при проведенні слідчого експерименту, є неналежними доказами через їх явну необ`єктивність, адже здобуті за спотвореними показаннями ОСОБА_6 ; 
- суди попередніх інстанцій не врахували, що при розслідуванні ДТП необхідно було встановити момент, починаючи з якого водій повинен був уживати заходів для їх попередження, при цьому всі заміри необхідно провести за узгодженням з понятими, зір яких має відповідати вимогам зору для водіїв. Не встановивши механізму ДТП, неможливо виявити її причини, а це, у свою чергу, не дає змоги визначити правильності і правомірності дій її учасників, тобто від правильності схеми й алгоритму дорожнього експерименту залежить точність визначення дальності видимості в кожному конкретному випадку; 
- суди попередніх інстанцій не звернули уваги на ту обставину, що фактична швидкість автомобіля DAF була виміряна інструментально та становила 87 км/год, що також свідчить про те, що в ході слідчого експерименту ОСОБА_6 , намагаючись виправдати свої дії, міг прибільшувати чи зменшувати показники, при цьому об`єктивність даного показника є сумнівною.
Також захисник у цій частині зазначає, що:
- у висновку автотехнічної експертизи від 26 листопада 2019 року № 3/1113 відсутні будь-які посилання на методику її проведення, а при вирішенні питання № 11 експерт не надав оцінки діям водія автобуса щодо неналежного виконання вимог пунктів 15.1, 15.2, 15.14 ПДР; 
- експерт ОСОБА_31 умисно уникнув правової оцінки питання технічної сторони причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та скоєнням ДТП; 
- суд першої інстанції спотворив надані в судовому засіданні показання експерта ОСОБА_32 , визнавши таким чином складений ним висновок від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20 недостовірним; 
- експерт ОСОБА_31 брав участь у проведенні слідчого експерименту як спеціаліст, а тому був зобов`язаний заявити собі відвід; 
- показання експерта не є самостійним джерелом доказів, служать допоміжним засобом для правильної оцінки висновку експерта і посилатися на них у вироку як на доказ неприпустимо.
Водночас захисник стверджує, що: 
- місцевим судом, всупереч положенням ст. 358 КПК, не було досліджено та оголошено відомостей, що містяться в медичних документах, які було покладено в основу висновків судово-медичної експертизи (далі - СМЕ), при цьому такі відомості не визнавалися речовими доказами та їх не відкривали стороні захисту в порядку ст. 290 КПК; 
- у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що слідчим у встановленому законом порядку було витребувано з медичного закладу чи отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які були використані судовими експертами для проведення дослідження;
- усупереч статтям 93, 101 КПК, слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експертам для проведення експертизи; 
- указаний у вироку висновок СМЕ не відповідає вимогам ст. 101 КПК, у зв`язку із чим суд першої інстанції не мав права посилатися на нього як на допустимий доказ вини ОСОБА_6 .
При цьому захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції:
- необґрунтовано відкинув наведене щодо порушення порядку проведення слідчого експерименту;
- не взяв до уваги мотивів апеляційної скарги в частині визнання неналежним протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 ; 
- відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної автотехнічної експертизи, яке було подано стороною захисту у зв`язку з наявністю суперечливих висновків експертиз; 
- порушив вимоги ст. 419 КПК, оскільки своїх висновків належним чином не мотивував, обмежився лише перерахуванням доказів, покладених в основу вироку місцевого суду, та не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги сторони захисту; 
- не усунув порушень, допущених місцевим судом, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку щодо законності вироку цього суду. 
На зазначену касаційну скаргу прокурор ОСОБА_33 подав заперечення, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів сторони захисту, просить касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Таким чином, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду в касаційному провадженні доводи касаційної скарги захисника, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема про те, що: 
- суд першої інстанції, допитавши експерта ОСОБА_30 та отримавши відповідь про те, що висновок експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20 є правильними, дав іншу оцінку щодо тих же явищ, тим самим заперечивши правильність висновку експерта; 
- суд апеляційної інстанції необґрунтовано відкинув наведене щодо порушення порядку проведення слідчого експерименту.
Щодо інших доводів касаційної скарги захисника, які стосуються незаконності вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі доказів, досліджених та перевірених під час судового розгляду й оцінених відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що того вечора керував сідловим тягачем DAF, почував себе нормально, втоми не було. Рухався автодорогою, що мала дві смуги руху, він рухався у правій смузі руху зі швидкістю до 80 км/год. Дорожнє покриття було сухе, опадів не було. Ділянка дороги була прямою, видимість дороги була доброю, проте було вже темно, тому рухався з увімкненим ближнім світлом фар. Здалеку (приблизно за 300 м) побачив аварійну сигналізацію припаркованого на правому узбіччі автобуса, однак знака аварійної зупинки не бачив. Коли наближався до цього автобуса, його тягач по лівій смузі руху випередив іншій вантажний автомобіль. У цей час побачив, що автобус частково перекриває смугу його руху, і застосував екстрене гальмування. Здійснити маневр об`їзду перешкоди йому заважав легковий автомобіль, який рухався в цей час поруч із його тягачем у лівій смузі руху. Оскільки відстань була замалою, відбувся наїзд. Пам`ятає, як після зіткнення до нього підходили пасажири автобуса та питали щодо причин ДТП, однак того, що відповідав, не пам`ятає. Уточнив, що до зіткнення бачив біля автобуса на узбіччі людей, проте знака аварійної зупинки перед автобусом не було. Вважає винуватим у ДТП та її наслідках водія автобуса, який припаркував його частково на проїзній частині, чим створив перешкоду в русі в темну пору доби, у зв`язку із чим не міг уникнути наїзду через указані обставини. Шкодує з приводу загибелі дев`яти людей.
Крім того, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання потерпілих: 
- ОСОБА_19 , яка пояснила, що водії автобуса повідомили, що «вистрелило» колесо та зупинили автобус на узбіччі. У салоні горіло світло. Бачила, як у процесі заміни колеса автобус об`їжджали інші автомобілі, у тому числі й вантажні; 
- ОСОБА_23 , який пояснив, що в автобуса горіли габаритні вогні, коли водії замінювали колесо. Позаду автобуса на відстані близько 5 м від нього на рівні лівого габариту на дорозі стояв ліхтар. Крім того, за автобусом стояли його пасажири та підсвічували дорогу ліхтариками мобільних телефонів. Автобус стояв на узбіччі, але його задня частина на декілька десятків сантиметрів виступала на дорогу;
- ОСОБА_18 , який пояснив, що бачив, що автобус був припаркований на узбіччі, але лівою задньою частиною частково знаходився на проїзній частині. Також бачив, як автобус об`їжджали інші транспортні засоби; 
- ОСОБА_34 , який пояснив, що в автобуса горіли габаритні вогні та аварійна сигналізація. Позаду автобуса приблизно за 15 м від нього стояв ліхтар; 
- ОСОБА_20 , яка пояснила, що перед ДТП в автобуса горіло світло в салоні, габаритні вогні. Також бачила, що під час заміни колеса автобус об`їжджали інші транспортні засоби. 
У суді першої інстанції також було допитано свідків:
- ОСОБА_8 (водія автобуса), який пояснив, що в автобусі «вистрелило» праве переднє колесо, у зв`язку із чим він увімкнув аварійну сигналізацію та припаркував автобус на правому узбіччі, хоча задня частина автобуса приблизно на 1 м виступала на проїзну частину. Поставив автобус на стоянкове гальмо, а ОСОБА_35 (інший водій автобуса) виставив позаду знак аварійної зупинки. У салоні горіло світло, проте позаду його прикривала штора; 
- ОСОБА_36 , який пояснив, що під час виконання робіт із заміни колеса безпосередньо перед ДТП світловідбивальних жилетів не вдягали. Знак аварійної зупинки він виставив позаду автобуса приблизно посередині правої смуги руху. Крім того, позаду автобуса за 4 м від нього по задньому габариту було виставлено ліхтар. Під час заміни колеса бачив, як деякі пасажири автобуса перебували приблизно за 40 м позаду автобуса і підсвічували дорогу ліхтариками, привертаючи таким чином увагу водіїв, які наближалися до автобуса. Також після ДТП свідок бачив водія бензовоза, який здійснив наїзд на автобус та який пояснював наїзд тим, що він заснув за кермом, а коли раптово прокинувся, його було засліплено світлом фар; 
- ОСОБА_29 , яка пояснила, що вона із чоловіком відійшли приблизно на 50 м від автобуса вздовж дороги та ліхтарями мобільних телефонів привертали увагу водіїв транспортних засобів, що наближалися до автобуса, які пригальмовували та їхали далі, безпечно об`їжджаючи автобус. Бачила, як у правій смузі руху до них наближався бензовоз, який рухався зі швидкістю приблизно 100 км/год, проїхав повз неї, не змінюючи напрямку руху та не гальмуючи, після чого відбувся удар, від якого автобус відкинуло в кювет;
- ОСОБА_37 , який пояснив, що заміна колеса тривала близько 45 хвилин, під час чого автобус об`їжджали автомобілі. Бачив наближення бензовоза, при цьому звуків гальмування не чув;
- ОСОБА_38 , яка пояснила, що саме вона разом із чоловіком ОСОБА_39 розмістили на дорозі за автобусом ліхтар. У салоні автобуса горіло тускле світло. Стояла за автобусом та бачила, як повз нього проїжджали транспортні засоби, при цьому жоден із водіїв не подавав сигналів щодо того, що автобус створював для них перешкоду в русі. Після наїзду на автобус бензовоза вона пройшла далі назад по його шляху, слідів гальмування видно не було. 
Поряд із цим місцевий суд також урахував показання свідків: 
- ОСОБА_28 , який пояснив, що бачив, як у той момент, коли до них у правій смузі руху наближався бензовоз, по лівій смузі руху його випереджав інший вантажний автомобіль. При цьому бензовоз ніяких сигналів не подавав, не гальмував і не маневрував, а здійснив наїзд на припаркований автобус, який, як і узбіччя дороги, було добре видно;
- ОСОБА_40 , який пояснив, що після наїзду на автобус водій бензовоза пояснював, що його нібито підрізав легковий автомобіль,
а також свідка ОСОБА_41 , який наполягав на тому, що, коли бензовоз наближався до автобуса, його ніхто не випереджав, інших транспортних засобів ні перед ним, ні поза ним та в суміжній смузі руху не було. Він це запам`ятав, оскільки перед цим автобус об`їжджали інші транспортні засоби по лівій смузі руху, а бензовоз рухався по правій, не змінюючи напрямку руху та не гальмуючи. Після наїзду разом з іншими пасажирами автобуса витягували водія бензовоза, який висловлював жаль із приводу скоєного ним.
Також місцевим судом було допитано експерта ОСОБА_32 , який пояснив, що при наданні висновку (від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20) щодо неможливості визначити з відомостей протоколу слідчого експерименту з водієм ОСОБА_6 видимість автобуса «Neoplan» щодо елементів дороги з кабіни водія сідлового тягача DAF експертом були досліджені лише фототаблиці до протоколу слідчого експерименту, проте відеозапис слідчої дії ініціатором експертизи йому не надавався. Також пояснив, що при наданні висновку щодо необґрунтованості визначеної під час цього слідчого експерименту видимості елементів дороги експерт виходив із презумпції правильності обраної ОСОБА_6 швидкості руху, від якої, на його думку, і мала б визначатися видимість елементів дороги, а не навпаки.
Суд першої інстанції дослідив і зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, серед яких дані:
- протоколу огляду місця події від 23 вересня 2019 року, згідно з яким було оглянуто місце ДТП. Під час огляду було встановлено, що вказана ділянка автодороги є прямою горизонтальною ділянкою, що має сухе асфальтобетонне покриття, по дві смуги руху в кожному напрямку; ширина кожної смуги руху становить 3,7 м. Дорога в напрямку м. Житомира має асфальтоване узбіччя шириною 2,5 м. Ділянка автодороги не освітлюється. Об`єкти, що обмежують оглядовість з робочого місця водія в напрямку руху, праворуч або ліворуч, відсутні. Пошкодження автоцистерни DAF сконцентровані в передній частині, автобуса - у задній. За цистерною зафіксовані сліди юзу її коліс дугоподібної форми, довжиною 20,8 м її лівого колеса. Початок слідів юзу обох коліс знаходиться на правій смузі руху, по дузі сліди лівих коліс частково знаходяться на лівій смузі руху і закінчуються за місцем розташування задніх коліс цистерни. У правій смузі руху на відстані 6,7 м від правого заднього колеса цистерни та 1,3 м від правого краю проїзної частини на дорожньому покритті зафіксовано забоїну довжиною 6 м, біля початку якої розташовані осип уламків скла, частин транспортних засобів та сліди витікання технічної рідини. На узбіччі виявлено електричний ліхтар; 
- протоколу огляду предметів від 07 жовтня 2019 року, згідно з яким було оглянуто вилучені під час огляду місця події тахограф тягача DAF та електричний ліхтар, які на момент огляду перебували у справному стані;
- GPS-трекера, встановленого на сідловому тягачі DAF і наданого                       ТОВ « Петрол-Логістик », згідно з яким середня швидкість останньої поїздки вказаного транспортного засобу, яка закінчилася ДТП, становила 76 км/год, максимальна - 96 км/год, безпосередньо перед ДТП - 87 км/год, поїздка тривала 3 год 21 хв до 22 год 29 хв 22 вересня 2019 року, автомобіль проїхав 254 км. У дорозі під час цієї поїздки водій ОСОБА_6 стоянок не робив;
- висновку експерта від 20 листопада 2019 року № 19/12/1-177-СЕ/19, згідно з яким спіралі електричних ламп розжарювання покажчика лівого повороту та габаритного вогню дублюючого заднього лівого блок-ліхтаря автобуса «Neoplan» на момент дії сил інерції (потужний удар) випромінювали світло (перебували під напругою);
- висновку експерта від 07 листопада 2019 року № 19/21/1-173-СЕ/19, згідно з яким спіраль електричної лампи розжарювання дальнього світла блок-фари автомобіля DAF на момент дії сил інерції (потужний удар), випромінювала світло (перебувала під напругою);
- висновку експерта від 28 жовтня 2019 року № 3/930, згідно з яким у процесі дослідження гальмової системи, рульового керування, ходової частини автомобіля DAF не виявлено характерних ознак механічних пошкоджень та технічних непрацездатностей, які б могли привести до раптової і повної відмови їх працездатності, а також до втрати керування автомобілем безпосередньо перед ДТП. Також не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які мали причинний зв`язок з виникненням аварійної обстановки і ДТП; 
- висновку експерта від 31 жовтня 2019 року № 3/929, згідно з яким на автобусі «Neoplan» наявні сліди і пошкодження ударно-динамічного характеру, сконцентровані в його передній та задній частинах. Загальний напрямок слідоутворюючої дії першої групи був направлений ззаду наперед відносно повздовжньої вісі автобуса. Вказані сліди мають єдиний механізм утворення і утворилися в процесі контакту автобуса з автомобілем DAF. На автомобілі DAF виявлено аварійні механічні пошкодження ударно-динамічного характеру, які сконцентровані в його передній правій частині. Загальний напрямок слідоутворюючої сили був спрямований спереду назад відносно повздовжньої вісі автомобіля. Первинний контакт указаних транспортних засобів відбувся між передньою правою частиною автомобіля DAF та автобусом «Neoplan» при загальному розташуванні транспортних засобів у попутньому напрямку. В момент первинного контакту транспортних засобів їхні повздовжні вісі були розташовані під кутом близько 0 ± 5^0. Місце наїзду на автобус «Neoplan» автомобілем DAF розташоване в правій смузі руху автодороги «Київ - Чоп» у напрямку м. Житомира, по ширині дороги - на відстані не менше 0,51 - 1,01 м від правого краю проїзної частини, у повздовжньому напрямку - на відстані 236 м від кілометрового знака «242 км» перед початком сліду юзу переднього лівого колеса автомобіля DAF (позначення 3 на схемі ДТП);
- листа Житомирського обласного центру з гідрометеорології від 09 жовтня 2019 року № 24-03-16/1-1372, згідно з яким 22 вересня 2019 року о 21:00 поблизу с. Пилиповичі Новоград-Волинського району Житомирської області було безхмарно, штиль, температура повітря становила 11,20° тепла, відносна вологість повітря - 81 %, метеорологічна дальність видимості - 10 км, опадів та інших атмосферних явищ не було;
- листа Служби автомобільних доріг у Житомирській області від 08 жовтня 2019 року № 05-03/2003 з додатком, яким зафіксовано, що на момент ДТП на вказаній ділянці дороги знаків обмеження швидкості руху не було встановлено, максимально допустима швидкість руху визначена відповідно до ПДР;
- протоколів слідчого експерименту від 08 та 09 жовтня 2019 року за участю свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_42 і ОСОБА_36 , а також потерпілого ОСОБА_43 ; 
- слідчого експерименту від 08 жовтня 2019 року за участю ОСОБА_6 , під час якого останній розповів та продемонстрував, що рухався з увімкненим ближнім світлом фар тривалий час за вантажним автомобілем, який у певний момент раптово повернув вліво, і лише тоді він побачив автобус на узбіччі, який частково виступав на смугу його руху, проте об`їхати автобус по лівій смузі він не встигав, оскільки по ній до його тягача наближався легковий автомобіль. Також продемонстрував, яким чином автобус у момент наїзду на нього розміщувався на дорозі, а саме правою частиною - на правому узбіччі, лівою - на правій смузі руху, відстань від лівих коліс автобуса до лінії розмітки 1.5, що поділяє суміжні смуги руху в одному напрямку, становила 2,4 - 2,6 м. Автопоїзд DAF, за показаннями ОСОБА_6 , було розміщено в напрямку руху в бік м. Житомира у правій смузі руху на відстані 0,85 - 0,95 м від його лівих передніх та задніх коліс до лінії розмітки 1.5, що поділяє суміжні смуги руху одного напрямку. Під час слідчого експерименту було визначено: видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія тягача DAF за увімкненого ближнього світла фар у правій смузі руху, яка становила 38 м; відстань видимості з цього ж місця припаркованого частково на правому узбіччі автобуса з увімкненими габаритними вогнями та аварійною сигналізацією - 353 м; його ж видимість з увімкненим світлом у салоні становила також 353 м. Відстань видимості з робочого місця водія тягача DAF, який знаходився у правій смузі руху, знака аварійної зупинки, встановленого перед задньою частиною автобуса на узбіччі, становила 176,2 м; відстань видимості встановленого перед автобусом на узбіччі увімкненого ліхтаря, вилученого під час огляду місця події, - 86 м, відстань видимості автобуса за тих же умов, проте без увімкненої сигналізації, габаритних вогнів та світла салону, становила 62 м. Крім того, було встановлено, що перед ДТП вантажний автомобіль рухався попереду тягача ОСОБА_6 у правій смузі руху на відстані 16,7 м від нього, а в момент, коли цей автомобіль почав перестроюватися в ліву смугу руху, відкривши тим самим видимість водію ОСОБА_6 автобуса «Neoplan», дальність видимості якого в цей момент становила 45,5 м. Після закінчення цієї слідчої дії жодних зауважень у її учасників, у тому числі у присутнього захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , щодо її ходу та фіксації результатів висловлено не було. 25 жовтня 2019 року від ОСОБА_6 надійшло зауваження про те, що насправді в момент, коли вантажний автомобіль, який рухався попереду нього, почав перестроюватись вліво і він побачив припаркований автобус «Neoplan», відстань між керованим ним сідловим тягачем та цим автобусом становила лише 30 м;
- висновку експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113, згідно з яким у наведених дорожніх умовах мінімальна швидкість руху автомобіля DAF визначається рівною не менше 58,9 км/год. В умовах даної пригоди безпечна швидкість названого транспортного засобу при увімкненні ближнього світла фар визначається рівною не більше 55,1 км/год. Дії водія ОСОБА_6 не відповідали технічним вимогам п. 12.2 ПДР. Зупинний шлях указаного технічно справного автопоїзда в умовах місця ДТП при фактичній швидкості руху складає 103,1 м. Мінімальна відстань, необхідна водію вантажного автомобіля типу «фура» для виконання безпечного маневру за умов, вказаних ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, складає 40,27 м. Виходячи з цього, показання ОСОБА_6 , надані під час слідчого експерименту, щодо параметрів руху вантажного автомобіля типу «фура» і здійснення ним маневру об`їзду автобуса, не ґрунтовні. У наведених дорожніх умовах водій автопоїзда ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на стоячий автобус як шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, так і шляхом застосування маневру безпечного об`їзду перешкоди за умови руху з допустимою швидкістю. При фактичній швидкості руху водій ОСОБА_6 в наведених дорожніх умовах мав технічну можливість уникнути наїзду на стоячий автобус шляхом застосування термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху або шляхом застосування маневру безпечного об`їзду перешкоди і за фактичної швидкості руху автопоїзда, проте за умови увімкнення в автобусі світлових приладів (зокрема, аварійної сигналізації). У протилежному випадку ОСОБА_6 такої можливості не мав. У наведеній дорожній обстановці водію автобуса «Neoplan» необхідно було діяти відповідно до вимог підп. «а» п. 9.9, підп. «б» п. 9.10, пунктів 15.1 та 15.2 ПДР, при цьому оцінка його дій на відповідність цим вимогам ПДР не потребує спеціальних технічних знань. У наведеній дорожній обстановці водію автопоїзда ОСОБА_6 необхідно було діяти відповідно до вимог пунків 12.2, 12.3, підп. «б» п. 12.9 ПДР, його дії не відповідали цим вимогам. З технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і ДТП знаходиться невідповідність дій водія автопоїзда ОСОБА_6 технічним вимогам пунктів 12.2 та 12.3 ПДР; 
- додаткової судової автотехнічної експертизи від 10 березня 2020 року № 28719 (проведеної за клопотанням сторони захисту), згідно з якою в даній ситуації можливість уникнення ДТП для водія автомобіля DAF ОСОБА_6 визначалася шляхом виконання ним вимог пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Проте його дії в даній ситуації не відповідали вимогам указаних пунктів ПДР та з технічної точки зору мали причинний зв`язок із виникненням ДТП.
Оцінивши в сукупності всі досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель дев`яти осіб та заподіяло восьми потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Зокрема, суд першої інстанції надав оцінку твердженням ОСОБА_6 про те, що перед наїздом на автобус «Neoplan» він рухався за сідловим тягачем («фура»), який раптово здійснив маневр перестроювання в ліву смугу руху, при цьому в момент початку виконання цього маневру відстань між цією «фурою» та автомобілем під керуванням обвинуваченого згідно з відомостями слідчого експерименту становила 16,3 м, а відстань від автомобіля ОСОБА_6 в цей момент до автобуса «Neoplan» становила 45,5 м. 
При цьому місцевий суд звернув увагу на те, що через майже два тижні після слідчого експерименту ОСОБА_6 подав заяву, в якій він пригадав, що «фура», яка перестроїлася в ліву смугу руху, перестроїлася не повністю, а правою частиною залишалася в лівій частині правої смуги руху, по якій рухався ОСОБА_6 , тим самим перекриваючи йому оглядовість автобуса, який він побачив не за 45,5, а лише за 30,5 м.
Однак таке «пригадування» суд першої інстанції пояснив усвідомленням ОСОБА_6 , що встановлена під час слідчого експерименту видимість для обвинуваченого автобуса «Neoplan» на відстані в 45 м у момент його об`їзду «фурою» є більшою за встановлену під час цього ж експерименту видимість елементів дороги на відстані в 38 м, і з метою створення уявлення про неможливість своєчасно виявити автобус на проїзній частині та загальмувати й відбулася така зміна раніше наданих показань.
При цьому місцевий суд указав, що:
- дослідженням механізму та обставин ДТП (висновок експерта від 26 листопада 2019 року № 3/113) показання ОСОБА_6 в частині здійснення маневру перестроювання «фурою» визнано неспроможними з технічної точки зору, оскільки з дослідної частини висновку вбачається, що мінімальна відстань, необхідна водію «фури» для виконання безпечного маневру за умов, указаних ОСОБА_6 , становить 40,27 м, а з показань ОСОБА_6 ця відстань становила лише 28 м;
- додатковим дослідженням механізму та обставин ДТП (висновок від 10 березня 2020 року № 28719) визначено, що за викладених ОСОБА_6 обставин (за обома варіантами) у нього була технічна можливість уникнути ДТП шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту зміни дорожньої обстановки, а саме з моменту зміни «фурою» напрямку руху вліво, за умови дотримання ним максимально допустимої в умовах видимості елементів проїзної частини швидкості, яка становила 55,1 км/год, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.
Також суд першої інстанції відкинув як недостовірні показання ОСОБА_6 про те, що здійснити маневр безпечного об`їзду перешкоди йому заважав легковий автомобіль, який наближався по лівій смузі руху. Зауважив, що жоден з очевидців події не підтвердив таких показань обвинуваченого, при цьому вказав, що інші докази також їх не підтверджують. 
Була надана місцевим судом оцінка і позиції сторони захисту, згідно з якою ставилася під сумнів достовірність визначеної під час слідчого експерименту із  ОСОБА_6 видимості з місця водія сідлового тягача DAF елементів проїзної частини дороги (38 м) при увімкненому ближньому світлі фар. 
При цьому, як зазначено у вироку, на підтвердження правильності цього стороною захисту надано висновок експерта від 15 лютого 2021 року                   № 036-09(Е)/20, згідно з яким, виходячи зі швидкості руху сідлового тягача DAF у 87 км/год, видимість елементів дороги для безпечного руху з такою швидкістю мала б становити не менше 86,2 м. 
Однак такий висновок експерта суд першої інстанції визнав недостовірним, оскільки в судовому засіданні експерт ОСОБА_30 :
- не навів будь-яких наукових методик, за якими б видимість елементів дороги могла б обґрунтовано розраховуватися, а не визначатися експериментально на місцевості;
- пояснив, що розраховував видимість елементів дороги, оскільки виходив із презумпції безпечності обраної водієм швидкості.
Зокрема, місцевий суд указав, що такі пояснення експерта суперечать логіці та повністю нівелюють сенс положення п. 12.1 ПДР, оскільки з огляду на застосований експертом підхід будь-яка швидкість руху, обрана водієм, буде вважатися безпечною. 
Разом з тим суд першої інстанції визнав необґрунтованими відомості цього ж висновку експерта про те, що проведений 08 жовтня 2019 року слідчий експеримент із ОСОБА_6 не дає можливості визначити момент виникнення перешкоди для нього, оскільки, як зазначив цей суд, за наданими в судовому засіданні поясненнями експерта такий висновок він зробив із наданих на дослідження стороною захисту копій фототаблиці до протоколу слідчої дії, які не давали можливості визначити вказані відомості, у той же час відеозапис слідчої дії, наявний у матеріалах кримінального провадження і досліджений у судовому засіданні, експерту не надавався.
Крім того, на спростування доводів сторони захисту щодо недопустимості протоколу проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_6 , оскільки результати слідчого експерименту отримані лише з показань підозрюваного, що мають суб`єктивний характер, місцевий суд зазначив, що:
- зі вступної частини протоколу вбачається, що метою проведення слідчого експерименту було саме перевірка та уточнення показань підозрюваного;
- слідчу дію проведено за умов, наближених до умов події; 
- при слідчому експерименті використані аналогічні транспортні засоби;
- зі встановленими результатами погодилися всі учасники слідчої дії, у тому числі сам адвокат ОСОБА_7 , без будь-яких зауважень чи заперечень. 
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що:
- відсутні сумніви в достовірності відомостей протоколу проведення слідчого експерименту із ОСОБА_6 ;
- не було допущено порушень порядку проведення слідчої дії; 
- відсутні підстави для визнання відомостей протоколу названої слідчої дії недопустимими доказами.
У вироку відповідно до вимог ст. 370, ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, які цей суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.
З висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення погодився і суд апеляційної інстанції. 
Так, перевіряючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою сторони захисту, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що з огляду на встановлені під час розгляду справи в суді першої інстанції обставини, вважає, що висновки експертів від 26 листопада 2019 року № 3/1113 та від 10 березня 2020 року № 28719 у кримінальному провадженні є належно мотивованими, науково обґрунтованими, складені експертами, що мають достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, відповіді та висновки експертів є повними та вичерпними, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, які потребували б роз`яснення, а крім того, підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні.
Також суд апеляційної інстанції зауважив, що висновки експерта від 31 жовтня 2019 року № 3/931 і від 26 листопада 2019 року № 3/1113 з дотриманням положень статей 101, 102 КПК склав експерт ОСОБА_31 , який є кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, згідно з вимогами Закону України «Про судову експертизу» і ст. 69 КПК, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, що відповідає п. 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, при цьому допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_31 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, підтримав свій висновок під присягою.
Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції звернула увагу на те, що норми, яка б чітко забороняла експерту проводити дослідження у випадку його залучення до слідчого експерименту як спеціаліста, КПК не містить, залучення його як спеціаліста при проведенні цієї слідчої дії не є збиранням доказів, у зв`язку із чим дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недопустимими даних висновків експерта.
Вважав суд апеляційної інстанції неприйнятними і доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновки місцевого суду про недотримання обвинуваченим ОСОБА_6 безпечної швидкості руху в умовах темної пори доби ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах, зокрема слідчому експерименті, проведеному за участю ОСОБА_6 . 
При цьому колегія суддів суду апеляційної інстанції наголосила, що доводи, якими захисник обґрунтовує недопустимість доказів, покладених в основу вироку суду першої інстанції, аналогічні доводам сторони захисту, які були предметом ретельної перевірки місцевого суду, яким цей суд надав належну оцінку та виклав мотиви, з яких визнав указані доводи безпідставними.
Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд правильно встановив, що всупереч доводам сторони захисту слідчий експеримент від 08 жовтня 2019 року за участю ОСОБА_6 :
- проведено з дотриманням вимог ст. 240 КПК, а за результатами цієї слідчої дії складено відповідний протокол, зміст якого відповідає положенням ст. 104 цього Кодексу;
- з даного протоколу вбачається, що його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_6 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання;
- жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав ОСОБА_6 при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення стороною захисту не висловлювалося;
- під час цієї слідчої дії ОСОБА_6 була надана можливість висловити власну точку зору з приводу причин наїзду на автобус під керуванням ОСОБА_8 і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права;
- у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які би давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені дії, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_6 або слідчий у будь-якій формі примушував його надати недостовірні показання щодо ДТП.
Також колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що:
- ОСОБА_6 безпосередньо на місці події, самостійно та без стороннього впливу за добровільною згодою показав і детально пояснив обставини ДТП;
- з його слів було визначено, серед іншого, видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія тягача DAF за увімкненого ближнього світла фар у правій смузі руху; відстань видимості з цього ж місця припаркованого частково на правому узбіччі автобуса з увімкненими габаритними вогнями та аварійною сигналізацією; його ж видимість з увімкненим світлом у салоні; відстань видимості з робочого місця водія тягача DAF, який був у правій смузі руху, знака аварійної зупинки; відстань видимості встановленого перед автобусом на узбіччі ввімкненого ліхтаря. Крім того, було визначено дальність видимості водію ОСОБА_6 автобуса «Neoplan» у момент, коли вантажний автомобіль, який рухався попереду тягача ОСОБА_6 , почав перестроюватися в ліву смугу руху.
До того ж цей суд уважав:
- безпідставними та такими, що мають суб`єктивний характер посилання захисника на те, що результати слідчого експерименту отримані лише з показань підозрюваного, зазначивши, що метою проведення слідчого експерименту були саме перевірка та уточнення показань підозрюваного ОСОБА_6 ;
- такими, що не відповідають дійсності, твердження захисника про те, що всі заміри було визначено виключно зі слів ОСОБА_6 , указавши, що з цього протоколу вбачається, що експериментальне визначення величини видимості елементів проїзної частини та автобуса здійснювалося в умовах, коли водій ОСОБА_6 перебував за кермом вантажного сідлового тягача, а поряд з ним були поняті, які разом з підозрюваним сприймали дорожню обстановку;
- голослівними твердження захисника, а також таким, що є особистим, припущення захисника, не підтверджене жодним доказом, про те, що ОСОБА_6 в ході проведення цього слідчого експерименту, намагаючись виправдати свої дії, міг давати не зовсім ґрунтовні свідчення, в тому числі прибільшувати чи применшувати показники, і таким чином ненавмисно себе оговорювати, зокрема, у частині визначення видимості елементів проїзної частини.
Наведені вище висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
З огляду на зазначене вище доводи касаційної скарги в цій частині (які є аналогічними з доводами апеляційної скарги захисника) не свідчать про наявність таких порушень, які перешкодили судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні рішення. 
Водночас, стверджуючи про те, що місцевий суд, із чим погодився і суд апеляційної інстанції, спотворив показання експерта ОСОБА_32 , захисник не вказує, яким чином зазначене перешкодило постановити законне й обґрунтоване рішення, з огляду на: 
- те, що, звертаючись із апеляційною скаргою, захисник не наводив доводів щодо спотворення місцевим судом показань експерта ОСОБА_32 ;
- висновки суду апеляційної інстанції, який наголосив, що показання експерта ОСОБА_32 не є самостійним джерелом доказів, при цьому місцевий суд надав оцінку саме висновку експерта № 036-09(Е)/20 як доказу, а показання експерта ОСОБА_32 урахував виключно в контексті правової оцінки складеного ним висновку експерта;
- касаційну скаргу захисника, який, наводячи доводи в цій частині, указує, що показання експерта не є самостійним джерелом доказів, вони служать допоміжним засобом для правильної оцінки висновку експерта і посилатися на них у вироку як на доказ неприпустимо. 
При цьому колегія суддів уважає за необхідне зазначити наведене нижче.
Доводи касаційної скарги захисника зводяться до того, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки суди попередніх інстанцій не оцінили наявних в матеріалах провадження даних про порушення водієм автобуса «Neoplan» вимог ПДР, а також те, чи перебувають такі порушення у причинному зв`язку із суспільно небезпечними наслідками. 
Так, злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які перебувають з ними у причинному зв`язку.
У разі виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.
З матеріалів кримінального провадження видно, що ДТП сталася за участю двох учасників дорожнього руху (водія вантажного сідлового тягача DAF та водія автобуса «Neoplan»).
Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен з водіїв.
Так, у випадках, коли передбачені ст. 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також те, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути ДТП та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.
Така правова позиція викладена і в постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа                   № 5-18 кс 14).
Відповідно до постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 грудня 2020 року (справа № 278/1306/17, провадження № 51-2490 км 19), створення небезпеки або перешкоди внаслідок порушення правил безпеки іншим учасником дорожнього руху не виключає кримінальної відповідальності водія за ст. 286 КК. 
Дорожній рух становить діяльність з підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як через певні зовнішні фактори (наприклад, завали або повалене дерево), так і внаслідок людських помилок, необережності, необачності, а також і порушення правил дорожнього руху. 
Тому на всіх учасників дорожнього руху покладається обв`язок дотримуватися не лише чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася. 
Водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (п. 2.3 ПДР) та в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (п. 12.3 ПДР). Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення перешкоди, тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху. Визначальним фактором для визначення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку й технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків.
Так, предметом аналізу суду першої інстанції була позиція сторони захисту, згідно з якою ставилася під сумнів винуватість ОСОБА_6 у вказаній ДТП та її наслідках, і, як зазначив цей суд, заснована на тому, що:
- за вказаних умов ОСОБА_6 в момент, коли він розпізнав, що виявлений ним раніше припаркований на правому узбіччі автобус лівою задньою частиною частково перебуває на проїзній частині і тим самим створює перешкоду для руху його транспортного засобу, не мав технічної можливості уникнути наїзду на автобус;
- саме припаркування водієм автобуса частково на проїзній частині і є причиною вказаної ДТП та її наслідків, при цьому оцінку відповідності діям водія автобуса під час проведення експертиз надано не було, як і не було досліджено причинний зв`язок між цими діями (бездіяльністю) та ДТП.
Зокрема, суд першої інстанції, з огляду, у тому числі, на показання ОСОБА_6 , перевірені під час слідчого експерименту, водіїв автобуса ОСОБА_8 та ОСОБА_36 , інших потерпілих і свідків щодо положення задньої частини автобуса, висновок трасологічної експертизи від 31 жовтня 2019 року № 3/929, уважав, що автобус «Neoplan» в момент ДТП виступав своєю задньою лівою частиною на проїзну частину дороги приблизно на 1 м.
Разом з тим, місцевий суд, пославшись на положення п. 9.10 ПДР і врахувавши, що ділянка дороги була прямою, горизонтальною, видимість автобуса не була обмежена, дійшов висновку, що в цій ситуації встановлення знака аварійної зупинки або миготливого червоного ліхтаря згідно з ПДР не вимагалося.
Водночас місцевий суд зауважив, що:
- більшість потерпілих та свідків пояснила, що в автобуса «Neoplan» були ввімкнені габаритні вогні та аварійна сигналізація, до того ж цей суд наголосив, що ця обставина підтверджується висновком експерта від 20 листопада 2019 року № 19/12/1-177-СЕ/19; 
- з показань водіїв автобуса ОСОБА_8 і ОСОБА_36 , більшості потерпілих і свідків, зокрема ОСОБА_29 та ОСОБА_28 , які перебували за 50 м перед автобусом (у напрямку руху), вбачається, що на правому узбіччі перед задньою частиною автобуса було встановлено знак аварійної зупинки та побутовий ліхтар.
Також цей суд указав, що:
- з показань ОСОБА_6 вбачається, що він побачив припаркований автобус із аварійною сигналізацією приблизно за 300 м;
- згідно із протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_6 видимість автобуса із увімкненою аварійною сигналізацією та габаритними вогнями незалежно від наявності світла в салоні становила 353 м. Видимість установлених на правому узбіччі знака аварійної зупинки становила 176,2 м, ліхтаря - 86 м;
- ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що не надав особливого значення наявності аварійної сигналізації на автобусі, оскільки вважав, що автобус перебуває за межами проїзної частини через заборону стоянки на ній поза межами населених пунктів у темну пору доби. 
За таких обставин суд першої інстанції, звернувши увагу на те, що:
- увімкнення аварійної сигналізації відповідно до п. 9.1 ПДР є попереджувальним сигналом, який згідно з п. 9.9 ПДР має подаватися у випадках, у тому числі, вимушеної зупинки на дорозі (підп. «а»); 
- увімкнення аварійної сигналізації здійснюється саме для попередження інших учасників дорожнього руху про потенційну небезпеку для руху (якщо транспортний засіб рухається з увімкненою аварійною сигналізацією) або перешкоду в русі (тобто зупинку транспортного засобу на проїзній частині);
- для зупинки та стоянки на узбіччі дороги в темну пору доби достатнім є ввімкнення габаритних або стоянкових ліхтарів, а аварійна сигналізація вмикається саме у випадку вимушеної зупинки (п. 19.4 ПДР);
- згідно з п. 1.10 ПДР вимушена зупинка - це припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку,
а також врахувавши показання ОСОБА_6 , який пояснив, що має водійський стаж понад 30 років, констатував, що останній мав усвідомлювати, що перебування транспортного засобу із увімкненою аварійною сигналізацією попереду його транспортного засобу свідчить про потенційну небезпеку (перешкоду) для нього, яка потребувала як мінімум привернення більшої уваги до дорожньої обстановки.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що: 
- технічну можливість водія ОСОБА_6 уникнути наїзду на автобус «Neoplan» за вказаних вище обставин, у тому числі за умови руху перед керованим ОСОБА_6 сідловим тягачем іншого вантажного автомобіля та здійснення ним маневру перестроювання вліво, підтверджують висновки експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113 та 10 березня 2020 року № 28719, однак, як зазначив цей суд, така можливість у ОСОБА_6 була за умови дотримання ним безпечної швидкості руху в умовах темної пори доби (п. 12.2 ПДР), чого він не дотримався і перевищив її більш як на 30 км/год, що є однією з причин цієї ДТП; 
- згідно з висновком експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113 водію автобуса «Neoplan» в цій дорожній обстановці необхідно було діяти відповідно до вимог підп. «а» п. 9.9, підп. «б» п. 9.10, п.п. 15.1 та 15.2 ПДР, при цьому оцінка відповідності його дій названим вимогам не потребує спеціальних знань у галузі автотехніки.
Так, місцевий суд установив, що:
- підп. «а» п. 9.9 ПДР водієм автобуса ОСОБА_8 було виконано, оскільки після вимушеної зупинки частково на проїзній частині дороги він увімкнув аварійну сигналізацію;
- підп. «б» п. 9.10 ПДР, який передбачає виставлення знаку аварійної зупинки або миготливого червоного ліхтаря разом з увімкненням аварійної сигналізації, не був обов`язковим до виконання.
При цьому суд першої інстанції зазначив про незгоду з тим, що за вказаних обставин водій автобуса «Neoplan» мав дотримуватися вимог пунктів 15.1 та 15.2 ПДР, які передбачають зупинку та стоянку на дорозі у спеціально відведених місцях чи на узбіччі, а за їх відсутності - біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху), оскільки мала місце не стоянка, а вимушена зупинка - припинення руху транспортного засобу через його, зокрема, технічну зупинку (п. 1.10 ПДР), яка регулюється п. 15.14 ПДР: «у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів               9.9 - 9.11 цих Правил». 
Разом з тим місцевий суд зауважив, що водієм автобуса «Neoplan» цей пункт ПДР виконано не було, оскільки з відомостей протоколу огляду місця події вбачається, що в місці, де водій автобуса ОСОБА_8 вимушено зупинив автобус через пошкодження правого переднього колеса, до правого краю проїзної частини прилягає асфальтоване узбіччя шириною 2,5 м, що з огляду на ширину автобуса 2,5 м дозволяло прибрати транспортний засіб з проїзної частини.
Крім того, надаючи оцінку п. 3 висновку експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20, згідно з яким указане порушення водія ОСОБА_8 було щонайменше необхідною умовою ДТП та перебуває в причинному зв`язку з її виникненням, що, як зазначено у вироку, на думку сторони захисту, виключає винуватість ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував наведену вище постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 грудня 2020 року (справа № 278/1306/17, провадження № 51-2490 км 19).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що допущене водієм автобуса «Neoplan» ОСОБА_8 порушення п. 15.14 ПДР не звільняє водія сідлового тягача DAF ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за допущені ним порушення пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР, які відповідно до висновків експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113 та 10 березня 2020 року № 28719 стали причиною виникнення вказаної ДТП. 
Водночас місцевий суд погодився з висновком експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20 про те, що вказане порушення водія автобуса ОСОБА_8 стало необхідною умовою виникнення ДТП, що, як зазначив цей суд, має враховуватися судом при визначенні, зокрема, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та призначенні покарання.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що хоча пасажири автобуса «Neoplan» загинули або отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості саме внаслідок наїзду на автобус сідлового тягача DAF під керуванням ОСОБА_6 , який відбувся внаслідок допущених останнім зазначених порушень ПДР, та обставина, що восьмеро із загиблих перебували в момент наїзду біля передньої частини автобуса і тим самим сприяли настанню цих наслідків, має також бути врахована при визначенні ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та призначенні покарання.
При цьому суд першої інстанції, врахувавши, що відповідно до висновків експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113 та 10 березня 2020 року № 28719 у причинному зв`язку з указаною ДТП та її наслідками перебувають допущені ОСОБА_6 порушення вимог пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР, виключив із обставин, які вважає доведеними та які перебувають у прямому причинному зв`язку з указаною ДТП та її наслідками, інкриміновані йому порушення п. 1.5, підп. «б» п. 2.3 та п. 13.3 ПДР, не виключаючи їх при цьому із загальних обставин, установлених судом.
Як убачається з ухвали, предметом дослідження суду апеляційної інстанції були доводи сторони захисту в цій частині, у цілому аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_7 .
Зокрема, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважала:
- хибною позицію сторони захисту, якою ставилася під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_6 у вказаній ДТП та її наслідках, а також про те, що першочергове порушення ПДР допустив саме водій автобуса «Neoplan» ОСОБА_8 , який і створив аварійну обстановку, що призвела далі до ДТП, у зв`язку з чим саме дії ОСОБА_8 перебували в причинному зв`язку з виникненням пригоди;
- такими, що не заслуговують на увагу, доводи сторони захисту щодо недоведення належними й допустимими доказами наявності в діях обвинуваченого всіх ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину.
Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам ПДР і мали причинний зв`язок із настанням ДТП та її суспільно небезпечними наслідками, а тому вважав доводи захисника про те, що дії водія автобуса «Neoplan» ОСОБА_8 перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП, необґрунтованими. 
При цьому суд апеляційної інстанції: 
- зазначив, що порушення п. 15.14 ПДР не звільняє водія сідлового тягача DAF  ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за допущені ним порушення пунктів 12.2, 12.3 та 13.1 ПДР, які відповідно до висновків експерта від 26 листопада 2019 року № 3/1113 та від 10 березня 2020 року № 28719 стали причиною виникнення вказаної ДТП;
- погодився з висновком експерта від 15 лютого 2021 року № 036-09(Е)/20 про те, що вказане порушення водія автобуса ОСОБА_8 стало необхідною умовою виникнення ДТП, що й було враховано під час визначення, зокрема, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та призначенні покарання.
З огляду на зазначене колегія суддів суду апеляційної інстанції вважала, що місцевий суд ґрунтовно дослідив причинно-наслідкові зв`язки між діями водіїв транспортних засобів з наслідками, що настали. 
Такі висновки судів попередніх інстанцій є належним чином обґрунтованими та вмотивованими. 
Отже, з огляду на наведені вище висновки судів першої апеляційної інстанції, а також з урахуванням наведеної вище практики суду касаційної інстанції доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.
При цьому колегія суддів наголошує, що ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення додаткових слідчих дій та проведення додаткової автотехнічної експертизи, не навівши при цьому будь-яких обґрунтувань, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Частиною 1 ст. 242 КПК встановлено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 244 КПК передбачено, що сторона захисту має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення експертизи у разі, якщо для вирішення питань, що мають істотне значення для кримінального провадження, необхідне залучення експерта, проте сторона обвинувачення не залучила його або для вирішення залученим стороною обвинувачення експертом поставлені запитання, що не дозволяють дати повний та належний висновок з питань, для з`ясування яких необхідне проведення експертизи, або існують достатні підстави вважати, що залучений стороною обвинувачення експерт внаслідок відсутності у нього необхідних знань, упередженості чи з інших причин надасть або надав неповний чи неправильний висновок.
Згідно з ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
Отже, з огляду на наведені вище положення КПК, вирішення питання про призначення повторної експертизи за клопотанням сторони захисту є дискреційними повноваженнями суду.
Як видно з матеріалів справи, захисником ОСОБА_7 було подано до Житомирського районного суду клопотання про проведення додаткових слідчих дій (слідчого експерименту) та призначення додаткової автотехнічної експертизипризначення. 
Положеннями ч. 2 ст. 110 КПК встановлено, що судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим статтями 369, 371-374 цього Кодексу.
Частинами 3, 4 ст. 371 КПК визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, ухвала постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд. Ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 КПК в ухвалі, яку суд постановляє без виходу до нарадчої кімнати, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку.
Зі змісту технічного запису судових засідань від 11 липня 2023 року та 16 лютого 2024 року вбачається, що суд першої інстанції, заслухавши захисника щодо заявлених клопотань та з`ясувавши думку учасників судового розгляду, відмовив у задоволенні таких клопотань, навівши при цьому обґрунтування свого рішення, що, на переконання колегії суддів, узгоджується із зазначеними вище положеннями кримінального процесуального закону, в тому числі, передбаченими ч. 2 ст. 372 КПК.
При цьому, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи захисника про необхідність проведення повторного слідчого експерименту є необґрунтованими, оскільки всі необхідні об`єктивні вихідні дані щодо ДТП отримано в ході слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , достовірність якого стороною захисту не спростовано.
Як видно з матеріалів провадження та інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 березня 2024 року відмовлено захиснику ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про призначення повторної автотехнічної експертизи.
Мотивуючи своє рішення, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що:
- у ході досудового розслідування було проведено відповідні судову автотехнічну експертизу від 26 листопада 2019 року № 3/1113 і додаткову судову автотехнічну експертизу від 10 березня 2020 року № 28719, які були досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції та яким надано оцінку у вироку, а зі змісту клопотання вбачається, що захисник фактично не погоджується із зазначеними висновками експертиз;
- не встановлено очевидних протиріч, невідповідностей та розбіжностей між вказаними висновками експертиз та дослідженими в ході судового розгляду іншими доказами, а також не встановлено порушень процесуальних норм під час призначення експертиз та їх проведення.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для призначення повторної автотехнічної експертизи.
Отже, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги захисника в цій частині необґрунтованими. 
Водночас, що стосується посилання захисника на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 березня 2019 року (справа № 357/14462/14-к, провадження № 51-629 км 17) як на додатковий аргумент на підтвердження своєї позиції щодо необхідності призначення додаткової повторної автотехнічної експертизи, то колегія суддів зауважує, що обставини в наведеному захисником провадженні суттєво відрізняються від обставин у даному провадженні. 
Зокрема, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів у постанові від 14 березня 2019 року, серед іншого, дійшла висновку, що цей суд не зазначив в ухвалі належного обґрунтування рішення щодо залишення без задоволення доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність застосування п. 1 ч. 2 ст. 332 КПК.
Разом з тим, як вже було зазначено, у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 судами попередніх інстанцій було відмовлено в задоволенні клопотання захисника про призначення повторної автотехнічної експертизи з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення. 
Водночас, як зазначено вище, відповідно до положень, передбачених ст. 433, 438 КПК, суд касаційної інстанції не переглядає кримінальне провадження з підстав неповноти судового розгляду, не надає оцінку доказам та виходить лише з тих фактичних обставин, які встановлені судами попередніх інстанцій, у зв`язку із чим твердження захисника про те, що для правильного вирішення питання про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення слід провести новий слідчий експеримент, не є предметом розгляду та компетенцією суду касаційної інстанції. 
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що: 
- місцевим судом, всупереч положенням ст. 358 КПК, не було досліджено та оголошено відомостей, що містяться в медичних документах, які було покладено в основу висновків СМЕ, при цьому такі відомості не визнавалися речовими доказами та їх не відкривали стороні захисту в порядку ст. 290 КПК; 
- у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що слідчим у встановленому законом порядку було витребувано з медичного закладу чи отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які були використані судовими експертами для проведення дослідження;
- усупереч статтям 93, 101 КПК слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експертам для проведення експертизи; 
- указаний у вироку висновок СМЕ не відповідає вимогам ст. 101 КПК, у зв`язку із чим суд першої інстанції не мав права посилатися на нього як на допустимий доказ вини ОСОБА_6 , 
колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Однією із засад кримінального провадження, закріпленою у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. 
Відповідно до положень частин 1 - 3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Крім того, у силу ч. 2 ст. 242 КПК призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим. 
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 КПК слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 КПК. Разом із тим безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218 кмо 19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Колегія суддів звертає увагу, що аналогічні доводи сторона захисту наводила й у своїй апеляційній скарзі.
Спростовуючи такі доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції зазначив, що під час ознайомлення в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, у тому числі з даними проведених СМЕ, обвинувачений та його захисник не порушували питання про надання їм доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.
Водночас суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи захисника щодо необхідності визнання медичних документів речовими доказами у провадженні, оскільки, як зазначив цей суд, з рішення місцевого суду вбачається, що в основу обвинувального вироку були покладені докази, зокрема висновки СМЕ, які проводилися на підставі відповідних медичних документів, при цьому в цих висновках міститься інформація та обставини, які були встановлені у всій медичній документації щодо потерпілих.
Разом з тим зазначаючи в касаційній скарзі вказані вище доводи, сторона захисту не наводить обґрунтувань про те: 
- що нею із цих підстав, у порядку, передбаченому КПК, заявлялося клопотання про надання доступу до вказаної медичної документації та документів щодо порядку її отримання і судами попередніх інстанцій було відмовлено в їх задоволенні;
- яким чином зазначене перешкодило постановити законне й обґрунтоване рішення в цій частині з огляду на те, що факт загибелі дев`яти осіб та факт спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості восьми особам у касаційній скарзі не оспорюється та під час розгляду цього кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій цивільні позови не розглядалися.
З урахуванням вказаних вище висновків суду апеляційної інстанції, а також з огляду на наведену вище постанову об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, доводи касаційної скарги в цій частині не свідчать про допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень КПК, які перешкодили чи могли перешкодити цим судам постановити законні й обґрунтовані рішення. 
Таким чином, у ході касаційного розгляду колегією суддів суду касаційної інстанції встановлено, щосуд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , у цілому дав належну оцінку викладеним у ній доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення її без задоволення. До того ж тих істотних порушень процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З урахуванням наведених вище обставин інші доводи касаційної скарги в цілому не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень судів попередніх інстанцій.
Водночас Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено, касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення, авирок місцевого суду й ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 ,залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                             ОСОБА_3