ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/256/25  Номер провадження 22-ц/814/3042/25	Головуючий у 1-й інстанції Гришко О. Я.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
представник позивача – адвокат Гурін Д.Ю.
представник відповідача – адвокат Симоненко Т.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – адвоката Гуріна Дмитра Юрійовича та Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» 

на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 07 травня 2025 року,ухвалене суддею Гришком О. Я., повний текст рішення складений – 08 травня 2025 року

та апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» на додаткове рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 травня 2025 року, ухвалене суддею Гришком О. Я., повний текст додаткового рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» про визнання недійсним правочину додаткової угоди №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, про скасування державної реєстрації права користування, зобов`язати повернути земельну ділянку –

В С Т А Н О В И В:

12.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» про визнання недійсним правочину додаткової угоди №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, зобов`язати повернути земельну ділянку, в якому просив суд: - визнати недійсною додаткову угоду №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15985172, де орендодавцем зазначено ОСОБА_1 , а орендарем ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга», предметом якої є продовження строку оренди земельної ділянки площею 3,74 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1004420153236), що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради Лубенського району Полтавської області, до 31.12.2033, та скасувати державну реєстрацію права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172); - зобов`язати ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,74 га, кадастровий номер: 5323686400:00:021:0152 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1004420153236), яка має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради Лубенського району Полтавської області; - стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу. 

Позовна заява мотивована тим, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 3,74 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152, що знаходиться на території Лубенського району Полтавської області, яка має цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності позивача на вказану земельну ділянку підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.10.2018 після померлого батька ОСОБА_2 , який за життя уклав договір від 27.09.2011 з ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» про оренду вказаної земельної ділянки. ОСОБА_1 вказує, що 27.09.2016 між батьком позивача та ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 27.09.2011, згідно умов пункту 6 якої сторонами угоди було узгоджено, що договір укладено строком до 31.12.2023. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. Якщо орендодавець за 90 днів не попередив орендаря про припинення договору, договір вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах. Позивачем у письмовій формі на адресу відповідача було направлено попередження від 06.04.2023 у формі сповіщення, суть якого полягала в тому, що позивач у подальшому має намір припинити договірні відносини з відповідачем. 16.11.2023 позивач з метою проведення дій з виділення в натурі на місцевості земельної ділянки та встановлення відповідних межових знаків земельної ділянки, звернувся до відповідача, але останній повідомив, що відповідачем на початку жовтня 2023 зареєстровано у державного реєстратора додаткову угоду до договору оренди, предметом якої було продовження строку оренди на 10 років, яку, як вказує позивач, він особисто не підписував та не узгоджував її умови. 01.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до відділу державної реєстрації виконавчого комітету Оржицької селищної ради із заявою щодо надання витягу з Державного реєстру речових прав щодо земельної ділянки та копії відповідної додаткової угоди до договору оренди землі, на підставі якої проводилася реєстраційна дія. 12.10.2023 державним реєстратором позивачу було надано відповідний витяг з Державного реєстру речових прав №350102516, згідно якого було підтверджено факт наявності зареєстрованого іншого речового права, а саме права оренди земельної ділянки відповідачем, де була визначена дата закінчення дії договору оренди 31.12.2033. Також державним реєстратором було надано копію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки. ОСОБА_1 вказує, що після того, як він отримав вказану копію додаткової угоди від 06.10.2023 до договору оренди земельної ділянки та з`ясував, що на вказаному документі міститься не його особистий підпис і використано його застарілі неактуальні персональні дані, до яких мав доступ відповідач, він невідкладно звернувся до поліції з заявою про вчинення злочину. На підставі цієї заяви 15.12.2023 було відкрито кримінальне провадження №12023175590000243 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. У висновку експертизи, проведеної в межах вказаного кримінального провадження, зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» додаткової угоди від 06.10.2023 до договору оренди землі б/н, зареєстрованого від 27.09.2011, складеного між ОСОБА_1 (орендордавець) та ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» в особі директора Лантуха Олександра Івановича (орендар), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 07 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» про визнання недійсним правочину додаткової угоди №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011 – задоволено частково.
Зобов`язано ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 3,74 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1004420153236), яка має цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 403,70 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся з вимогою про визнання недійсною спірної додаткової угоди, посилаюсь на те, що цю додаткову угоду він не підписував, її умови не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє у поверненні спірної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, покликаючись до умов додаткової угоди, підписаної невстановленою особою замість позивача. У даній справі судом першої інстанції встановлено, що спірну додаткову угоду позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цієї додаткової угоди не погоджував. Таким чином, спірна додаткова угода є неукладеною. Таким чином, зважаючи на наведені вище міркування, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання спірної додаткової угоди недійсною та про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача повернути позивачеві спірну земельну ділянку. При цьому, доводи представника відповідача про те, що позивач не надав належних доказів того, що він належним чином заздалегідь повідомив відповідача про небажання продовжувати орендні відносини щодо спірної земельної ділянки, спростовуються змістом «Сповіщення», з якого вбачається, що позивач повідомив відповідача про намір самостійно обробляти спірну земельну ділянку після 15.08.2023, та змістом рекомендованого повідомлення, з якого вбачається, що цей лист було отримано представником відповідача 13.04.2023. Суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172), оскільки саме по собі задоволення судом (у зв`язку з фактом неукладеності спірної додаткової угоди) позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути позивачеві спірну земельну ділянку відновить порушене в даному випадку право позивача, у такому разі задоволення додаткової позовної вимоги про скасування державної реєстрації відповідного права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не буде ефективним способом захисту порушеного права позивача, тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Додатковим рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 15 травня 2025 року стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6 749,33 грн.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що з урахуванням обсягу наданої правової допомоги, розрахунку цієї правової допомоги, зважаючи на характер даної категорії справи, загальний обсяг наданих адвокатом правничих послуг за відповідний період, зважаючи, що позов задоволено частково (33,33% від заявлених позовних вимог) компенсації підлягають кошти в сумі 6 749,33 грн, що відповідатиме об`єктивному та співмірному обсягу наданої правової допомоги стороні позивача, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Гурін Д.Ю., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди та скасування державної реєстрації права користування і ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем було обрано належний та ефективний спосіб захисту порушеного права власності, що полягав у визнанні недійсною додаткової угоди №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15985172, де орендодавцем зазначено позивача, а орендарем відповідача предметом якої є продовження строку оренди земельної ділянки площею 3,74 га, кадастровий номер: 5323686400:00:021:0152 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1004420153236), що знаходиться на території Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, до 31.12.2033, та скасуванні державної реєстрації права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172), який би призвів до відновлення порушеного права позивача в повній мірі. Але судом першої інстанції, вищенаведені обставини та відповідні правові висновки Верховного Суду були грубо проігноровані, що може призвести до того, що позивач в подальшому не зможе в повній мірі відновити своє порушене право, адже останньому за допомогою органів та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень, повернуто фактично земельну ділянку, але інше речове право відповідача, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за №15985172, на підставі спірної додаткової угоди №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, не буде фактично припинено у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі представник ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» – адвокат Симоненко Т.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведений факт належного та своєчасного повідомлення ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» про власне небажання продовжувати строк дії договору оренди землі №б/н від 21.11.2011 та визначений додатковою угодою №б/н від 16.08.2016 строк, таким чином договір пролонговувався автоматично та не втратив юридичну силу. Позиція суду першої інстанції про належне повідомлення з боку власника землі – орендаря про небажання першого продовжувати строк дії договору оренди земельної ділянки на новий термін, з урахуванням неточностей, наявних в письмових доказах, наданих позивачем, їх неповноти та по суті недопустимості для підтвердження обставин, на які посилається позивач, є помилковою. Додаткова угода №б/н від 16.08.2016 доповнювала та уточнювала, а не виключала пункти договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, відтак за умови відсутності своєчасного повідомлення від орендодавця про власне небажання продовжувати строк дії договору оренди землі на новий термін та за умови визнання нікчемною додаткової угоди №б/н від 06.10.2023, строк дії даного договору автоматично пролонговувався ще на 5 років у повній відповідності до п.6 договору оренди землі №б/н від 27.09.2011 (пролонгація на той самий строк і на тих самих умовах). Суд першої інстанції вирішив частково задовольнити позовні вимоги, вважаючи, що наявність висновку експерта про те, що підпис у додатковій угоді №б/н від 06.10.2023 не належить самому ОСОБА_1 , є безумовною підставою вважати, що дана додаткова угода є недійсною. Разом з тим, самим позивачем надано відомості з Державного реєстру речових прав, де міститься інформація про наявність зареєстрованого іншого речового права (права оренди). Підставою для реєстрації права оренди слугувала саме додаткова угоду №б/н від 06.10.2023, таким чином, наявність самого експертного дослідження щодо справжності підпису ОСОБА_1 у спірній додатковій угоді не може слугувати підставою для вилучення державним реєстратором запису про оренду земельної ділянки. Рішення суду про зобов`язання повернути земельну ділянку її власнику, за умови наявного зареєстрованого права оренди та не скасованого документа, який став підставою для реєстрації іншого речового права, є передчасним та таким, що не може бути виконаний належним чином. Ухвалене рішення є передчасним, оскільки вся повнота доказів та обставин, про які зазначали сторони, ним не досліджено. ОСОБА_1 було відомо про наявність договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, про його умови та те, що п.6 даної угоди передбачав автоматичну її пролонгацію на новий строк, за умови відсутності офіційних заперечень щодо продовження строку дії договору з боку орендодавця, між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов оренди. ОСОБА_1 ввесь час, починаючи з 2018, коли оформив на власне ім`я право власності на земельну ділянку (пай) і по даний час постійно отримував орендну плату за землю. Отже, позивач визнав договір оренди землі №б/н від 27.09.2011 фактично пролонгованим на новий строк на тих самих умовах.
Щодо додаткового рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15.05.2025, то з урахуванням вагомих підстав для скасування основного рішення від 07.05.2025, з подальшим ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, з врахуванням принципу розподілу судових витрат, визначеному ЦПК України, має бути скасоване і додаткове рішення суду першої інстанції від 15.05.2025.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили. 

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Гуріна Д.Ю. підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 15.08.2016 між ОСОБА_2 та ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» було підписано додаткову угоду до договору оренди землі від 27.09.2011. 

Відповідно до умов цієї додаткової угоди, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,72 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152. Пунктом 6 додаткової угоди передбачено, що договір укладено до строком до 31.12.2023. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Якщо орендодавець за 90 днів не попередив орендаря про припинення договору, договір вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах. Згідно п. 36 додаткової угоди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни або розірвання договору (а.с. 16-19).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2018 ОСОБА_1 успадкував після смерті батька ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,7200 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152 (а.с. 12-13).

У сповіщенні, датованому 06.04.2023, ОСОБА_1 , крім іншого, повідомив директора ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» ОСОБА_3 про те, що земельну ділянку з кадастровим номером 5323686400:00:021:0152 буде обробляти самостійно, підписувати додаткову угоду до договору оренди землі не бажає (а.с. 20-21).

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення, яке адресоване директору ОСОБА_3 ОСОБА_1 , вручено представнику 13.04.2023 (а.с. 22).

У додатковій угоді від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, орендодавцем в якій вказаний ОСОБА_1 , а орендарем - ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга», зазначено, що строк дії договору оренди продовжено до 31.12.2033 (а.с. 14-15).

У висновку експерта №СЕ-19/117-24/19618-ПЧ від 13.11.2024, який наданий в межах кримінального провадження №12023175590000243, вказано, що відпис від імені ОСОБА_1 , що у графі «Орендодавець» додаткової угоди від 06.10.2023 до договору оренди землі б/н, зареєстрованого за №б/н від 27.09.2011, складеного між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТзДВ Оржицький завод «Райдуга» в особі директора Лантуха О.І. (орендар), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 23-28).

У вимозі про повернення земельної ділянки, яка адресована директору ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга», позивач просив повернути йому земельну ділянку (кадастровий номер 5323686400:00:021:0152) до 31.08.2024 (а.с. 29-31).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

У разі ж якщо сторони не досягли згоди, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.08.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві (позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав), зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 97)).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації за відповідачем права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172), виходячи з наступного.

Предметом даного позову є: - визнання недійсною додаткової угоди №б/н від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15985172, де орендодавцем зазначено ОСОБА_1 , а орендарем ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга», предметом якої є продовження строку оренди земельної ділянки площею 3,74 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1004420153236), що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради Лубенського району Полтавської області, до 31.12.2033, та скасувати державну реєстрацію права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172); - зобов`язати ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,74 га, кадастровий номер: 5323686400:00:021:0152 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1004420153236), яка має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради Лубенського району Полтавської області. 

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами,  що 27.09.2011 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 3,72 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152, яка знаходиться на території Староіржавецької сільської ради Лубенського району Полтавської області (нині Оржицька селищна рада Лубенського району Поотавської області).

15.08.2016 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 27.09.2011, згідно до умов якої в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,72 га, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152. 

Пунктом 6 додаткової угоди від 16.08.2016 передбачено, що договір укладено до строком до 31.12.2023. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Якщо орендодавець за 90 днів не попередив орендаря про припинення договору, договір вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах. 

Згідно п. 36 додаткової угоди від 16.08.2016 перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни або розірвання договору (а.с. 16-19).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2018 син ОСОБА_1 успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,7200 га, яка розташована на території Староіржавецької сільської ради Лубенського району Полтавської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія РЗ №642005, виданого Староіржавецькою сільською радою Лубенського району Полтавської області 15.09.2003, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152 (а.с. 12-13).

У сповіщенні, датованому 06.04.2023, ОСОБА_1 , крім іншого, повідомив директора ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» ОСОБА_3 про те, що земельну ділянку з кадастровим номером 5323686400:00:021:0152 буде обробляти самостійно, підписувати додаткову угоду до договору оренди землі не бажає (а.с. 20-21).

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення, яке адресоване директору ОСОБА_3 ОСОБА_1 , вручено представнику 13.04.2023 (а.с. 22).

У додатковій угоді від 06.10.2023 до договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, орендодавцем в якій вказаний ОСОБА_1 , а орендарем ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга», зазначено, що строк дії договору оренди продовжено до 31.12.2033 (а.с. 14-15).

З висновку експерта №СЕ-19/117-24/19618-ПЧ від 13.11.2024, який наданий в межах кримінального провадження №12023175590000243, вбачається, що відпис від імені ОСОБА_1 , що у графі «Орендодавець» додаткової угоди від 06.10.2023 до договору оренди землі б/н, зареєстрованого за №б/н від 27.09.2011, складеного між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТзДВ Оржицький завод «Райдуга» в особі директора Лантуха О.І. (орендар), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 23-28).

У вимозі від 14.08.2024 про повернення земельної ділянки, яка адресована директору ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга», позивач ОСОБА_1 просив повернути йому земельну ділянку (кадастровий номер 5323686400:00:021:0152) до 31.08.2024 (а.с. 29-31).

Земельна ділянка з кадастровим номером 5323686400:00:021:0152 власнику ОСОБА_1 не повернута відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 06.10.2023 до договору оренди землі від 27.09.2011, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірну додаткову угоду позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цієї додаткової угоди не погоджував. Таким чином, оспорена додаткова угода є неукладеною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №454/148/20 від 20.04.2022 зроблено висновок, що стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження  №14-499цс19).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації за відповідачем права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172), суд першої інстанції виходив з того, що  оскільки саме по собі задоволення судом (у зв`язку з фактом неукладеності спірної додаткової угоди) позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути позивачеві спірну земельну ділянку відновить порушене у даному випадку право позивача, у такому разі задоволення додаткової позовної вимоги про скасування державної реєстрації відповідного права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не буде ефективним способом захисту порушеного права позивача. 

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи з наступного.
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №454/148/20 від 20.04.2022 зроблено висновок, що у статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об' єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, провадження № 61-13586 св 20. Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовної вимоги та скасування оспорюваних рішень державного реєстратора про проведення державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок.
Колегія суддів приходить до висновку, що у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, підлягає застосуванню висновок Верховного Суду у справі №454/148/20 від 20.04.2022, оскільки фактичні обставини у цих справах є тотожними.

Таким чином, позовна вимога про скасування державної реєстрації за відповідачем права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172) підлягає задоволенню, рішенню суду першої інстанції в частині вирішення цієї вимоги, а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині.

  Щодо доводів апеляційної скарги ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» про те, що  позивачем не доведений факт належного та своєчасного повідомлення ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга» про власне небажання продовжувати строк дії договору оренди землі №б/н від 21.11.2011 та визначений додатковою угодою №б/н від 16.08.2016 строк, що таким чином договір пролонговувався автоматично та не втратив юридичну силу, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки сповіщення ОСОБА_1 від 06.04.2023 отримано відповідачем 13.04.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 22), тобто за 90 днів до закінчення строку договору (п.6 додаткової угоди від 16.08.2016 - до 31.12.2023). Стороною відповідача не було надано належних та допустимих доказів на спростування факту отримання директором ОСОБА_3 поштового відправлення від ОСОБА_1 згідно рекомендованого повідомелення, а наданий стороною відповідача трекінг Укрпошти щодо відстеження отримання вказаного сповіщення від ОСОБА_1 (а.с. 46-48) стосується періоду березня 2025, а не квітень 2023.

Доводи апеляційної скарги про те, що за умови відсутності своєчасного повідомлення від орендодавця про власне небажання продовжувати строк дії договору оренди землі на новий термін та за умови визнання нікчемною додаткової угоди №б/н від 06.10.2023, строк дії даного договору автоматично пролонговувався ще на 5 років у повній відповідності до п.6 договору оренди землі №б/н від 27.09.2011 (пролонгація на той самий строк і на тих самих умовах), то ці доводи також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги, оскільки вони грунтуються на власному тлумаченні відповідачем фактичних обставин та не узгоджуються із зібраними у справі доказами. 

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для реєстрації права оренди слугувала саме додаткова угоду №б/н від 06.10.2023, таким чином, наявність самого експертного дослідження щодо справжності підпису ОСОБА_1 у спірній додатковій угоді не може слугувати підставою для вилучення державним реєстратором запису про оренду земельної ділянки, а рішення суду про зобов`язання повернути земельну ділянку її власнику, за умови наявного зареєстрованого права оренди та не скасованого документа, який став підставою для реєстрації іншого речового права, є передчасним та таким, що не може бути виконаний належним чином, то ці доводи дійсно заслуговують на увагу з вищевказаних підстав, які наведені у мотивувальній частині цієї постанови. 

Доводи апеляційної скарги про те, що орендодавцю ОСОБА_1 було відомо про наявність договору оренди землі №б/н від 27.09.2011, про його умови та те, що п.6 даної угоди передбачав автоматичну її пролонгацію на новий строк, за умови відсутності офіційних заперечень щодо продовження строку дії договору з боку орендодавця, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов оренди. ОСОБА_1 ввесь час, починаючи з 2018, коли оформив на власне ім`я право власності на земельну ділянку (пай) і по даний час постійно отримував орендну плату за землю, що позивач визнав договір оренди землі №б/н від 27.09.2011 фактично пролонгованим на новий строк на тих самих умовах, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки основний договір оренди від 27.09.2011 та додаткова угода до нього від 16.08.2016 була укладена між батьком позивача - ОСОБА_2 та ТзДВ «Оржицький завод «Райдуга». Предметом даного спору є додаткова угода від 06.10.2023 до договору оренди землі від 27.09.2011 (а.с. 15), укладена від імені позивача ОСОБА_4 , який заперечує свій підпис на ній і це підтверджується висновком експерта №СЕ-19/117-24/19618-ПЧ від 13.11.2024 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру судових розслідувань за №12023175590000243 від 15.12.2023 (а.с. 25-28). Позивач ОСОБА_1 заперечує факт пролонгування ним договору оренди землі від 27.09.2011, заперечує свій підпис на ньому, тому недоречно стверджувати про відсутності офіційних заперечень з боку ОСОБА_1 щодо продовження строку дії договору.

Доводи апеляційної скарги щодо додаткового рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15.05.2025 про те, що з урахуванням вагомих підстав для скасування основного рішення від 07.05.2025, з подальшим ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, з врахуванням принципу розподілу судових витрат, визначеному ЦПК України, має бути скасоване і додаткове рішення суду першої інстанції від 15.05.2025, то згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Додаткове рішення суду є похідним від основного, тому підлягає скасуванню.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Згідно ч.1,2 п.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Щодо стягнення судового збору, то по справі вбачається, що позивачем ОСОБА_1 сплачено при пред`явленні позову судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с. 1,33), хоча по справі заявлено три вимоги немайнового характеру. Позивачем не доплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн за дві вимоги немайнового характеру. Також позивачем сплачено при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1816,80 грн (а.с. 135,158). 

У разі задоволення двох позовних вимог немайнового характеру, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 3 028,00 грн (за одну вимогу немайнового характеру, сплачену позивачем при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції). За іншу вимогу немайнового характеру, яка підлягає задоволенню, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Третя вимога немайнового характеру, яка не підлягає задоволенню, але не була оплачена позивачем при пред`явленні позову, тому судовий збір у розмірі 3 028,00 грн підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

По справі вбачається, що 13.05.2025 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гуріна Д.Ю. до суду першої інстанції надійшло клопотання про стягнення судових витрат (сформоване в системі «Електронний суд» 12.05.2025), в якому представник просив вирішити питання щодо стягнення з відповідача ТДВ «Оржицький завод «Райдуга» на користь позивача ОСОБА_1 сплачених витрат на правову допомогу у розмірі 20 250,00 грн (а.с. 93-94).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Також слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Заїченко проти України»).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

По справі вбачається, що у судовому засіданні 07.05.2025 представником ОСОБА_1 - адвокатом Гуріним Д.Ю. до закінчення судових дебатів у своїй промові було зроблено усну заяву про те, що сторона позивача надасть до суду докази понесення судових витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Суду надано: - витяг з договору про надання правової допомоги від 04.03.2025, згідно умов п. 3 якого оплата послуг адвоката проводиться за домовленістю на умовах із розрахунку 1500 грн на годину. При відмові від послуг або у випадку розірвання даного договору клієнт немає права відмовитися від оплати наданих послуг. Сплачена передоплата не повертається. Оплата за складання позовної заяви та інших процесуальних документів проводиться після їх підготовки шляхом готівкового розрахунку. Оплата за забезпечення участі у судових засіданнях здійснюються в залежності від кількості та тривалості таких судових засідань, з розрахунку 1500 грн., за годину участі адвоката, у судовому засіданні. Надання клієнту послуг за даним договором фіксується в актах приймання-передачі виконаних робіт, які є невід`ємною частиною договору (а.с. 99); - ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Гуріним Д.Ю. (а.с. 95); - акт приймання-передачі робіт згідно договору від 04.03.2025 про надання правової допомоги, датований 12.05.2025 (а.с. 96); - розрахунок виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (а.с. 97); - квитанція до прибуткового касового ордера № 12/05-25 від 12.05.2025 (а.с. 98). 

З урахуванням вищевикладеного, обсягу наданої правової допомоги, розрахунку витрат правової допомоги, зважаючи на характер даної категорії справи, загальний обсяг наданих адвокатом правничих послуг за відповідний період, зважаючи, що позов задоволено частково (66,67% від заявлених позовних вимог), компенсації підлягають кошти у розмірі 13 500,67 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах, -
                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гуріна Дмитра Юрійовича – задовольнити частково, апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» - відхилити.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 07 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації за відповідачем права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право: 15985172) та в частині вирішення питання розподілу судових витрат, а також додаткове рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 травня 2025 року  – скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині вимог.

Позов  ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» про скасування державної реєстрації права користування– задовольнити.

  Скасувати державну реєстрацію права користування в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речову право: 15985172) - додаткову угоду від 06 жовтня 2023 року до договору оренди земельної ділянки від 27 вересня 2011 року, кадастровий номер 5323686400:00:021:0152.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 028,00 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,67 грн, а всього 16 528,67 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Оржицький завод «Райдуга» на користьдержави судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2025 року.

СУДДІ:            А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов