УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
13 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 346/7655/23
провадження № 51-3889ск25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 липня 2025року стосовно
 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, 
уродженця с. Малий Ключів, 
Коломийського району Івано-Франківської області,
раніше не судимого, 
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.  115 Кримінального кодексу України (далі - КК),
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області вироком від 29 листопада 2024 року визнав винуватим   ОСОБА_4  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
 
На підставі ст. 72 КК зарахував   ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, початок строку відбування покарання ухвалив рахувати з 26 липня 2023 року.
 
Вирішив питання щодо процесуальних витрат, речових доказів, скасував заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
 
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 09 липня 2025року вирок місцевого суду стосовно  ОСОБА_4 залишив без зміни, а апеляційну скаргу його захисника без задоволення.
 
За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 19 години ОСОБА_4 привів ОСОБА_6 до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де вони протягом вечора розпивали спиртні напої.
 
Під час розпиття алкоголю між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник конфлікт, в ході якого засуджений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вирішив умисно протиправно заподіяти смерть ОСОБА_6 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 23 години ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на вулиці біля свого будинку, з прикладанням значної фізичної сили, а також з використанням ваги свого тіла, наніс ОСОБА_6 ряд цілеспрямованих множинних ударів ногами та руками в життєво важливі ділянки тіла, зокрема по голові, шиї, грудях та животу в результаті чого спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя і які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.
 
Після вчинення указаних дій ОСОБА_4 залишив тіло ОСОБА_6 біля свого будинку, а сам пішов відпочивати до помешкання.
 
Дії  ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ч. 1 ст.115 КК, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
 
Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала 
 
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_5 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій стосовно  ОСОБА_4 , просить ухвалити нове рішення, змінивши кваліфікацію дій засудженого на ч. 2 ст. 121 КК та призначити йому мінімальне покарання.
 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, розгляд справи був неповним, через що його рішення є незаконним та необґрунтованим.
 
Стверджує, що місцевий суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_4 , оскільки він перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння не міг передбачити настання смерті потерпілого від завданих ним ударів, не міг їх оцінити належним чином і не бажав смерті ОСОБА_6 , а його умисел був спрямований на завдання шкоди його здоров`ю.
 
Касатор уважає, що дії засудженого після вчиненого не є проявом повної байдужості до наслідків своїх дій, а є діями людини, яка не може належним чином оцінити їх з огляду на стан сп`яніння та шок. Стверджує, що засуджений не встиг перевірити стан потерпілого, бо його схилило до сну.
 
Зазначає, що місцевий суд належним чином не взяв до уваги характеризуючі дані стосовно засудженого, а саме, що він раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, за місцем проживання позитивно характеризується. Крім того цим судом не ураховано думки потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні, претензій матеріального чи морального характеру до засудженого не має.
 
Автор скарги уважає, що показання свідків не мають відношення до події злочину, а потерпілий сам виявив бажання піти із засудженим, при цьому неприязних стосунків у них не було.
 
Стверджує, що апеляційний суд не усунув недоліки, допущені місцевим судом, щодо неупередженості суду, законності провадження, обґрунтованості рішення, правил оцінки доказів, свої висновки належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги, обмежившись перерахуванням доказів та загальними формулюваннями.
 
Уважає, що апеляційний розгляд проведено із суттєвими порушеннями, а ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
 
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
 
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить з установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це порушено питання в касаційній скарзі захисник.
 
Натомість зазначені захисником доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 та юридичної кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК.
 
Із наданих до касаційної скарги копій судових рішень, убачається, що суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та встановлення умислу на вчинення цього злочину, зробив із дотриманням вимог Гл. 2 КПК, а також статей 94, 370, 374 цього кодексу.
 
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. 
 
Так, для встановлення умислу засудженого суди попередніх інстанцій правильно взяли до уваги, зокрема, характер, локалізацію тілесних ушкоджень, їх множинність: численні удари руками та ногами в ділянки життєво важливих органів - голови, шиї, грудей, живота (згідно з висновкомексперта № 152 від 15 листопада 2023 року- травмуюча сила діяла на ділянки тулубу не менше 11 разів, спричинивши численні переломи ребер, пошкодження внутрішніх органів - печінки, легенів,в ділянки рук не менше 8 разів, а приблизну кількість травмуючих впливів на ділянки голови та шиї потерпілого навіть не вдалося визначити через чисельність ушкоджень, нашарування їх одне на одне та суцільний вигляд крововиливу у м`яких тканинах голови та шиї).
 
Крім того, суди урахували, що відповідно до результатів аналізу № 104 від 27 липня 2023 року стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 не був тяжким і становив - 0,16 %, що не виключає здатності особи діяти усвідомлено.
 
Також ці суди зважили й на те, що засуджений не зупинився наносячи значну кількість ударів потерпілому, в тому числі у життєво важливі органи, не викликав допомоги, не висловлював каяття, а натомість залишив потерпілого без допомоги та пішов відпочивати, що додатково підтверджує відсутність бажання уникнути наслідків у виді смерті потерпілого.
 
Суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що вчинення таких дій потребує координації рухів, засуджений діяв послідовно, інтенсивно, цілеспрямовано, що потребує усвідомлення та вольового контролю, спрямованого саме на заподіяння смерті. ОСОБА_4 діяв не спонтанно, без спроб запобігти негативним наслідкам, що свідчить про наявність бажання досягти летального результату.
 
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Оцінка доказів, як визначено ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
 
Суд першої інстанції дав належну правову оцінку доказам як окремо кожному, так і у їх сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності, достовірності та взаємозв`язку.
 
Колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначила про те, що наведені у вироку докази є належними, допустимими достатніми та достовірними, узгоджуються між собою в сукупності та взаємозв`язку і підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні умисного вбивства. 
 
Тож, ураховуючи викладене вище колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, про те, що засуджений діяв із прямим умислом на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому.
 
Щодо покарання призначеного ОСОБА_4 .
 
Розглядаючи справу по суті та визначаючи вид та розмір покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії особливо тяжких, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно, думку потерпілої, відсутність обставин, що згідно зі ст. 66 КК пом`якшують покарання, наявність обставини, яка відповідно до ст. 67 КК обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння і призначив покарання в мінімальній межі санкції частини статті інкримінованого  ОСОБА_4 злочину.
 
Відповідно до вимог статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.
 
На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх істотних обставин.
 
Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.
 
Виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років (що у свою чергу є наближеним до мінімального строку покарання, передбаченим ч. 1 ст. 115 КК), відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і попередженню скоєння нових кримінальних правопорушень.
 
З такими висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився апеляційний суд і погоджується суд касаційної інстанції.
 
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання призначено з порушенням указаних норм права. 
 
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
 
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
З касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що суд першої інстанції, розглянув кримінальне провадження із дотриманням вимог статей 94, 370,374 КПК, а суд апеляційної інстанції дотримуючись приписів ст. 419 цього кодексу, переглянув вирок суду першої інстанції, перевірив доводи апеляційної скарги, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
 
Суд касаційної інстанції не має підстав ставити під сумнів вказані вище висновки апеляційного суду.
 
Даних, які б свідчили, що судами попередніх інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено, касаційна скарга захисника немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б не були досліджені та ураховані судами попередніх інстанцій.
 
Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого  ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5  на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 липня 2025 року стосовно ОСОБА_4 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3