ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18981/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Мачульський Віктор Володимирович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 листопада 2025 року                                                                          м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:
У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, апелянт) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26 березня 2019 року №0021884203, №0021874203, №0021934203, рішення від 26 березня 2019 року №0021894203 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 26 березня 2019 року №Ф-103.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не отримував засобами поштового зв`язку жодних документів (наказів, повідомлень) щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки. Вчасне неотримання зазначених документів позбавило позивача можливості реалізувати своє право на ознайомлення із ними до початку здійснення перевірки та подання відповідних пояснень й документів, що в свою чергу призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії (податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, тощо).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 26.03.2019 №0021884203, №0021874203, №0021934203.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управлінням ДПС у м. Києві від 26.03.2019 №0021894203.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управлінням ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 26.03.2019 №Ф-103 на суму 38 291,00 грн.
Суд дійшов висновку про те, що платником податку, щодо якого ГУ ДПС у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку, не отримано наказ та повідомлення про призначення перевірки, що нівелює її результати, які виявилися, зокрема, у оскаржуваних позивачем податкових повідомленнях-рішеннях та податковій вимозі.
Враховуючи встановлене судом порушення відповідачем обов`язкових умов для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, прийнятті податкові-повідомлення рішення від 26.03.2019 №0021884203, №0021874203, №0021934203, рішення від 26.03.2019 №0021894203 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 26.03.2019 №Ф-103, винесені ГУ ДПС у м. Києві за наслідками спірної перевірки є протиправними та підлягають скасуванню.
При цьому, суд наголосив на тому, що встановлення протиправності податкового повідомлення-рішення внаслідок недотримання законодавчо визначених умов для проведення перевірки зумовлює відсутність підстав для перевірки висновків податкового органу, зроблених за результатами перевірки.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права.
Разом з тим, відповідач просить здійснювати розгляд апеляційної скарги за участю представника Головного управління Державної податкової служби у м. Києві.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2025 року та від 11 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Щодо клопотання апелянта про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з поданого клопотання апелянта, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Колегія суддів зазначає, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ніяким чином не обмежує процесуальні права учасників справи, а свої пояснення та докази у справі учасники справи мають можливість надати до суду за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.
Згідно з пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Дослідивши клопотання апелянта, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, беручи до уваги пункт 20 частини 1 статті 4 та частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа є справою незначної складності, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.
Керуючись частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до фактичних обставин справи, на підставі пп. 75.1.2 п.75.1 ст.75, п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п.82.2 ст. 82 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, та пп. 13.1.2 п.13.1 ст.13. Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, наказу ГУ ДФС у м. Києві №180 від 10 січня 2019 року головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи самозайнятих осіб управління контрольно- перевірочної роботи фізичних осіб ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності самозайнятої особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року.
Відповідно до п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, повідомлення ГУ ДФС у м. Києві від 10 січня 2019 року № 1961/Ш/26-15-42-03-27 та копію наказу ГУ ДФС у м. Києві №180 від 10 січня 2019 року на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки направлено засобами поштового зв`язку 11 січня 2019 року на податкову адресу самозайнятої особи ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .
Вказане поштове повідомлення було повернуто засобом зав`язку, з причин «за закінченням терміну зберігання».
За результатами перевірки складено акт від 01 лютого 2019 року №216-26-15-42-03- 30/2716114579, яким встановлено наступні порушення:
- ст. 177.2. Податкового кодексу України №2755-VI від 2 грудня 2010 року зі змінами та доповненнями - занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 177 315,66 грн за 2016 рік;
- п.16 прим. 1 підр. 10 розд. ХХ Податкового кодексу України №2755-VI від 2 грудня 2010 року із змінами та доповненнями - не нараховано та не сплачено військового збору у розмірі 14 776,31 грн за 2016 рік;
- абз.3, п. 8, ст. 9. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI зі змінами та доповненнями - не нараховано та не сплачено суму єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу у розмірі 38 291,00 грн за 2016 рік;
- п. 181.1 ст.181, п.183.2 ст.183, ст.187, п. 200.1 ст. 200 ПКУ від 2 грудня 2010 року №2755-VI зі змінами і доповненнями, занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 111 569 грн, в т.ч. за 2016 рік у сумі 111 569 грн, в тому числі по періодах: березень 2016 - 43 600 грн, квітень 2016 - 20 228 грн, травень 2016 - 47 741 грн.
На підставі вищевказаного акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві були прийнятті наступні рішення:
- податкове-повідомлення рішення від 26 березня 2019 року №0021874203, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 221 644,58 грн, в тому числі за основним платежем 177 315,66 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 44 328,92 грн;
- податкове-повідомлення рішення від 26 березня 2019 року №0021884203, яким визначено суму грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 18 470,39 грн, в тому числі за основним платежем 14 776,31 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 3 694,08 грн;
- податкове-повідомлення рішення від 26 березня 2019 року №0021934203, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 139 461,25 грн, в тому числі за основним платежем 111 569,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 27 892,25 грн;
- рішення від 26 березня 2019 року №0021894203 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 11 487,30 грн;
- вимогу про сплату боргу від 26 березня 2019 року №Ф-103, відповідно до якої ГУ ГЛС у м. Києві вимагає сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на суму 38 291,00 грн.
Вважаючи процедуру проведення спірної перевірки порушеною, а оскаржувані рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Переглядаючи оскаржуване рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги Головного управління ДПС у м. Києві, колегія суддів зазначає наступне.
Окреслюючи межі апеляційного перегляду оскаржуваного рішення судова колегія враховує, що за змістом позовної заяви ОСОБА_1 покликається лише на порушення процедури проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки ним не отримано наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про проведення перевірки від 10 січня 2019 року. Відтак, за позицією позивача, правові підстави для проведення перевірки були відсутні, а тому результати перевірки, оформлені спірними податковими-повідомленнями рішеннями та податковою вимогою, підлягають скасуванню.
При цьому, позивач не наводить жодних заперечень щодо суті виявлених під час проведення спірної перевірки порушень податкового законодавства.
Колегія суддів апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 вказала, що підставами для скасування рішень, прийнятих за наслідками перевірки, є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Верховний Суд у справі № 826/17123/18 також наголосив, що оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень платник податків може посилатись на порушення порядку проведення такої перевірки, яким судами, поряд із встановленими в ході перевірки порушеннями податкового та/або іншого законодавства, має бути надана правова оцінка.
Таким чином, надаючи оцінку процедурним порушенням порядку проведення податкової перевірки ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси.
Згідно з пунктом 70.1. статті 70 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків.
За приписами підпункту 70.2.4. пункту 70.2. статті 70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство.
Відповідно до пункту 70.7. статті 70 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до даних облікової картки платника податку, місцезнаходження фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) АДРЕСА_1 .
Як вбачається з копії паспорту, наведена адреса є адресою місця проживання та реєстрації ОСОБА_1 з 14 жовтня 2008 року (а.с.12).
11 січня 2019 року контролюючим органом направлено ОСОБА_1 наказ про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмове повідомлення про проведення перевірки від 10 січня 2019 року листом з повідомленням про вручення засобами поштового зв`язку (ідентифікатор поштового відправлення №0101127219517) на поштову адресу: АДРЕСА_1 (а.с.66, 78).
Поштове відправлення №0101127219517, згідно відмітки поштової служби, повернулося у зв`язку із закінченням строку зберігання.
Надалі, засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням №0101127423068 на податкову адресу позивача направлено акт документальної позапланової невиїзної перевірки №216/26-15-42-03-30/2716114579 від 01 лютого 2019 року (а.с.65).
Вказане відправлення, згідно відмітки поштової служби, не вручене під час доставки та повернуте відправнику.
Надалі, засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням №0101125720090 на податкову адресу позивача направлено податкові повідомлення - рішення, яке згідно відмітки поштової служби, повернулося у зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с.67).
Згідно з п. 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Відповідно до абз. б п. 42.4 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається вручений платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2023 року у справі № 160/5278/19, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Згідно з пунктом 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Відповідно до пунктів 3, 5 Розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року №124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення.
За змістом наведених положень, надіслане контролюючим органом поштове відправлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.
Обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про прийняття відповідного рішення кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень.
Контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року (справа №826/17798/18) та від 23 вересня 2021 року (справа №640/8096/19).         
Суд апеляційної інстанції встановив, що контролюючим органом наказ про проведення перевірки, повідомлення про проведення перевірки, акт перевірки, податкові повідомлення-рішення та податкова вимога надіслані рекомендованими листами з повідомленням про вручення на податкову адресу ОСОБА_1 , яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника.
З урахуванням означеного, апеляційний суд дійшов висновку про належне повідомлення позивача про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, та документів, прийнятих за її наслідками.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 286, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач:                                    В.Ю. Ключкович

Судді:                                                            О.О. Беспалов 

                                                                          І.О. Грибан