ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 697/1162/24		
Провадження № 22-ц/821/1604/25		
Категорія:  304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
представник позивача: адвокат Данько Роман Михайлович,
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у  відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Скирди Б.К. в приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області,  повний текст рішення складено 26 червня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

03 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.03.2021 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, згідно якої відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 30 000 доларів США в строк до 01.09.2021.
Саме на цих умовах сторони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написав (надав) позивачу розписку та отримав від позивача грошові кошти в сумі 30 000 доларів США.
Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки не виконав.
Він неодноразово в усній формі звертався до відповідача з вимогою повернути гроші, однак останній грошові кошти не повертає, постійно відкладає, зазначає інші строки повернення боргу.
Зазначає, що 22.03.2024 звернувся до відповідача з письмовою вимогою (претензією), яку відповідач отримав 27.03.2024. Отримання відповідачем вимоги підтверджується його особистим підписом з відміткою прізвища/ініціалів та дати отримання щодо повернення (сплати) суми боргу грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, отриманих відповідачем від позивача відповідно розписки від 15.03.2021.
16.04.2024 відповідач надав відповідь на претензію, проте свого обов`язку щодо повернення позики не виконав, кошти не повернуті і по теперішній час.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 30 000 доларів США та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 30 000,00 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 8 142,00 грн. 
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що встановивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, ОСОБА_2 у передбачений договором строк кошти не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором позики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 24 липня 2025 року, ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним, безпідставним, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2025 року скасувати, ухваливши при цьому нове рішення про відмову в позові.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд розглянув справу у відсутності відповідача, який перебував на лікуванні за межами кордону України, що є істотним порушенням норм процесуального права і безумовною підставою для скасування судового рішення. 
Вказує, що між ним та позивачем, як фізичними особами, ніяких договорів, зокрема позики, не укладалося, між ними існували відносини щодо підприємницької діяльності.
Вважає, що суд не заслухав і не дослідив пояснення сторін у справі, не дослідив докази , які підтверджують обставини позову.
Крім того, позивачем не доведено наявність та можливість надання йому грошових коштів у розмірі 30 000,00 доларів США.
Вказує на відсутність доказів на підтвердження реальної необхідності в даних коштах.
Також посилається на те, що позивач намагався оформити передачу значних коштів, близько 600 000,00 грн письмовим договором, саме договором позики, проте він відмовився, що підтверджується проектом долученої до апеляційної скарги угоди від 01.03.2018.
Вважає, що вказані факти свідчать про те, що він не брав у ОСОБА_1 кошти у розмірі 30 000,00 доларів США, але не заперечує факт інвестування у проект ТОВ «Енергія –Канів» , особисто ОСОБА_1 , як повноправним учасником товариства, через нього, без оформлення угод або розписок приблизно 600 000 грн, без будь-яких умов та обов`язків. Учасник товариства ОСОБА_1 вказані кошти передав, а він їх прийняв, тому спірні питання з цього приводу мають вирішуватися за іншими правилами та нормами цивільного права.

Відзив на апеляційну скаргу 

12 серпня 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Данько Р.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, надуманими та такими, що не грунтуються на всебічному з`ясуванні обставин справи; вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого та отримання відповідачем грошових коштів останнім було складено розписку, відповідно до якої, позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США та зобов`язався повернути отримані кошти до 01 вересня 2021 року. Текст розписки також містить дату її складення (15.03.2021), прізвище, ім`я та по батькові позичальника (відповідача), анкетні та паспортні дані, адресу проживання та власноручний підпис (а.с.36).
У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань та неповерненням грошових коштів в зазначений строк, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою претензією, яку останній отримав 27.03.2024, щодо повернення (сплати) суми боргу в розмірі 30 000,00 доларів США, отриманих відповідачем від позивача відповідно до розписки від 15.03.2021 (а.с.37).
16.04.2024 відповідач надав позивачу відповідь на претензію, зі змісту якої вбачається, що він дійсно підтвердив отримання 15.03.2021 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 30 000,00 доларів США, на підтвердження чого надана власноруч складена розписка від 15.03.2021, відповідно до якої він зобов`язався повернути ОСОБА_1 30 000,00 доларів США. На час написання відповіді на претензію повернути борг він не може, але вказаний борг в сумі 30 000,00 доларів США за розпискою від 15.03.2021 він визнає та підтвердив свої зобов`язання з приводу повернення грошових коштів в зазначеній сумі. Зобов`язався повернути кошти у розмірі 30 000,00 доларів США в термін до 30.09.2024 (а.с.38).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розписка від 15 березня 2021 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх в обумовлений термін, яке позичальник не виконав.
Підтвердженням укладення договору позики між сторонами також є і відповідь на претензію від 16.04.2024, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 дійсно підтвердив отримання від ОСОБА_1 15 березня 2021 року грошових коштів у розмірі 30 000,00 доларів США, які не має змоги повернути у строк, визначений розпискою, проте із зобов`язанням їх повернення в термін до 30.09.2024.
Відповідач під час розгляду даної справи не спростував отримання ним претензії та надання особисто ним відповіді на вказану претензію.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав вірну правову оцінку борговій розписці від 15 березня 2021 року та дійшов обгрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини саме з договору позики, протилежного матеріали справи не містять.
Крім того, відповідачем не спростовано належними доказами, що розписка та підпис на ній вчинено не ним, а іншою особою та не спростовано факт отримання коштів у розмірі 30 000,00 доларів США.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76–78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Є безпідставними доводи апеляційної скарги, що між сторонами ніяких договорів, зокрема позики, не укладалося, проте, існували відносини щодо підприємницької діяльності, оскільки предметом даного спору є саме договір позики, укладений між сторонами як фізичними особами, який підтверджується розпискою від 15 березня 2021 року, крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження написання відповідачем розписки під впливом примусу чи в безпорадному стані.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд не заслухав і не дослідив пояснення позивача і відповідача, не дослідив докази, які підтверджують обставини позову, відхиляються колегією суддів, оскільки під час розгляду справи судом було досліджено надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, зокрема, оригінали розписки, претензії і відповіді на претензію, позивач надавав свої пояснення на підтвердження своїх позицій у справі, відповідач у судовому засіданні 17 квітня 2025 року позов не визнав, що підтверджується журналом судового засідання від 17.04.2025 та надавав відповідні пояснення.
Колегія суддів також зауважує, що відповідач у своїх заявах про перенесення розгляду даної справи від 06.12.2024, від 06.02.2025 зазначав в заперечення заявленого позову, що відносини, які склалися між сторонами, в дійсності стосуються правовідносин в сфері створення спільного підприємства і спільної підприємницької діяльності, що може бути підтверджено відповідними документами, які в своїй сукупності спростовують факт наявності боргу, проте, дані твердження не були доведені під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.
Також вказані докази не були подані і до суду апеляційної інстанції.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу в межах позовних вимог та на підставі належних, допустимих доказів, а встановлені судом обставини справи не спростовують доводи відповідача.
Також відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачем не доведено наявність та можливість надання відповідачу грошових коштів у розмірі 30 000,00 доларів США при відсутності доказів на підтвердження реальної необхідності в даних коштах, оскільки в даній справі предметом спору є саме стягнення боргу за договором позики, оформленого розпискою від 15.03.2021, а не будь-який інший.
Щодо порушення судом норм процесуального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2  посилається на те, що суд розглянув справу у відсутності відповідача, який перебував на лікуванні за межами кордону України, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів виходить із наступного.
Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному Цивільним процесуальним кодексом України порядку (частина п`ята статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання учасників справи повідомляє суд.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, крім визначених цією статтею випадків.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач був повідомлений про судові засідання, призначені на 28.10.2024, 10.12.2024, 11.02.2025, 11.03.2025, 14.05.2025 та 19.06.2025, проте судові засідання на вказані дати не відбулися з підстав неявки відповідача та подання ним письмових заяв про відкладення справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні.
Також судом першої інстанції було надано належну оцінку заяві відповідача від 13.05.2025 року про перенесення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні, що виключає його можливість брати участь у судових засіданнях протягом наступних двох місяців, та доказам долученим до вказаної заяви, врахувавши, що вказані докази не підтверджують перебування ОСОБА_2 на лікуванні протягом наступних двох місяців за межами України, а також прийнявши до уваги заперечення відповідача щодо позовної заяви за відсутності будь-яких інших клопотань учасників справи стосовно розгляду справи по суті, суд вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Крім того, про розгляд справи, призначений на 19.06.2025 відповідач був повідомлений шляхом направлення судової повістки на його номер телефону через додаток Viber, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додатку. 
За таких обставин, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, призначений на 19.06.2025.
Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справа (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Встановивши, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, призначений на 19.06.2025, тому відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Інші доводи, наведені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують..
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу    ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення  Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                          О.В. Карпенко

Судді                                                                         О.М. Новіков

                                                                               Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 11 вересня 2025 року/