Справа № 465/5635/24                                Головуючий у 1 інстанції: Величка О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2102/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       29 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Цьони С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Урсаленко Б.О. на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 09 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,- 

ВСТАНОВИВ:

       В липні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів.
       Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 09 червня 2025 року клопотання представника відповідача Крилової С.С. про закриття провадження у справі задоволено.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і стягнення коштів – закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства за правилами, визначеними ГПК України.
       Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Урсаленко Б.О., подавши апеляційну скаргу.
       З вказаною ухвалою не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню.
       На думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку, що спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, виходячи лише із факту наявності статусу фізичної особи-підприємця у позивача на момент укладення договору. 
       Водночас, сам факт реєстрації фізичної особи як підприємця не є безумовною підставою для віднесення спору до господарської юрисдикції. Важливим є зміст правовідносин та мета укладення договору. 
       Позов подано саме як фізичною особою, а не як суб`єктом господарської діяльності. В кредитному договорі відсутні будь-які ознаки того, що кредит було отримано саме для здійснення підприємницької діяльності. Навпаки — кредит було надано на загальні споживчі потреби. 
       Крім того, виконавчий напис нотаріуса стосується стягнення з фізичної особи, а не з ФОП, адже в правовому полі фізична особа і ФОП не є окремими суб`єктами. 
       Ухвалою не було належно обґрунтовано, чому суд вважає, що саме господарський суд повинен розглядати справу, а також не було враховано, що позов подано у зв`язку з порушенням цивільних прав фізичної особи, що є предметом розгляду саме у загальному суді.
       Просить скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
       Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи правовий статус суб`єктного складу учасників справи як суб`єктів господарювання, характер спірних правовідносин та предмет позовних вимог, вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, що виключає його розгляд в порядку цивільного судочинства
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 17.02.2020 року зареєстрований як фізична особа - підприємець.
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», яке є юридичною особою.
Предметом позову є визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. №16572 від 07.07.2021 року, яким постановлено стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» борг за кредитним договором №155410-КС-002 від 14.11.2020 року в загальній сумі 34701,10 грн. При цьому, у зазначеному виконавчому написі стягувачем визначено ТОВ «Бізнес Позика», а боржником – Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 .
З Договору про надання кредиту № 155410-КС-002 від 14.11.2020 року, який слугував підставою для вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. оспорюваного виконавчого напису №16572 від 07.07.2021 року, вбачається, що такий укладений між ТОВ «Бізнес Позика» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 . 
       Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
       Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
       Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
       Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.
       Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ
       Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
       При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).
       Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
       Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
       Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
       Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
       Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
       З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.
       Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.
       Враховуючи, що укладаючи кредитний договір з ТзОВ «Бізнес Позика» Чорний В.В. діяв не як фізична особа а як ФОП, та те, що боржником у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса вказано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку що вказаний спір слід розглядати в порядку господарського судочинства.
       Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.
       Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,- 
УХВАЛИВ :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Урсаленко Б.О. – залишити без задоволення.
       Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 09 червня 2025 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 02 жовтня 2025 року.

Головуючий :  Ванівський О.М.

Судді:  Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.