ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
10 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/12175/23
провадження № 61-10706св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Відділ опіки та піклування служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
від 28 серпня 2023 року у складі судді Матвєєвої Ю. О. та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Мережко М. В., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Відділ опіки та піклування служби у справах дітей Шевченківської районної 
в м. Києва державної адміністрації, про виселення.
 
Позов мотивовано тим, що 18 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» 
і ОСОБА_5 укладено кредитний договір № KIVPGA0000100П, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 
205 310,00 дол. США строком до 18 травня 2017 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 
АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надала в іпотеку квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Позивач указував, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав 
у повному обсязі.
 
Проте ОСОБА_5 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, не надала своєчасно банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 
 
АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, і 02 грудня 2015 року суд ухвалив рішення звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу АТ КБ «ПриватБанк».
 
Позивач зазначав, що звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» і статті 109 ЖК України є підставою для виселення всіх мешканців.
 
Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просило виселити Сіді ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані 
та / або проживають у квартирі АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що договір іпотеки від 18 травня 2007 року не визначає наслідків порушення умов пункту 18.12 цього договору. Суд також вказав, що ні ЦК України, ні Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які 
обмежували б право членів сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Також суд вказав, що будь-яких рішень судів про звернення стягнення на предмет іпотеки немає, а отже, немає підстав для виселення відповідачів з предмета іпотеки. Суд зробив висновок, що позовні вимоги є необґрунтованими, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
22 липня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду 
м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 23 травня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не дослідив та не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідачів, придатності цих об`єктів до проживання, оскільки сама по собі реєстрація осіб у будинку або фактичне проживання не є підтвердженням наявності права користування цим майном. Суди неправильно застосували частину другу статті 109 ЖК України, яка не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника. Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки. Реєстрація осіб 
у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору і статті 629 ЦК України. Звертає увагу на те, що 10 січня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинив виконавчий напис № 56, яким звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру 
АДРЕСА_2 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № KIVPGA0000100п у розмірі 
4 587 174,64 грн. 07 серпня 2023 року на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року відкрито виконавче провадження № 72448401 та накладено арешт на майно боржника, провадяться виконавчі дії.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі 
№ 127/30571/21-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, від 
23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц, від 04 жовтня 2023 року 
у справі № 125/1144/21, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, від 
29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 22 березня 2023 року 
у справі № 361/4481/19, від 22 лютого 2023 року у справі № 686/6902/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також, підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Києва.
 
11 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволеннюз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2001 року, укладеним між ОСОБА_7 (продавець) і ОСОБА_5 (покупець), продавець продала, а покупець купила квартиру АДРЕСА_2 .
 
18 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 укладено кредитний договір № KIVPGA0000100П, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу 
чи / або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 7 договору.
 
Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк 
з 18 травня 2007 року до 18 травня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 205 310,00 дол. США на споживчі цілі в сумі 180 000,00 дол. США, а також у розмірі 25 310,00 дол. США на сплату страхових платежів.
 
18 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 на забезпечення виконання кредитного зобов`язання укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира 
АДРЕСА_3 .
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 
2016 року у справі № 761/14504/13-ц, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № КІVPGА0000100п, що станом на 26 квітня 2013 року становить 534 620,41 дол. США, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру 
АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2001 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року у справі № 761/14504/13-ц рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час повторного розгляду справи № 761/14504/13-ц у суді першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про зміну позовних вимог, згідно з якою остаточно просило залишити без розгляду позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором кредиту, яка станом на 25 січня 2018 року становить 3 023 784,58 дол. США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 26 квітня 2013 року становить 
24 160 038,80 грн, з яких: 168 109,64 дол. США - заборгованість за кредитом, 104 131,23 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 18 360,00 дол. США - заборгованість зі сплати комісії, 
2 589 164,17 дол. США - пеня, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 
143 988,25 дол. США - штраф (процентна складова).
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року 
у справі № 761/14504/13-ц, з урахуванням ухвал Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року та від 04 вересня 2020 року про виправлення описки, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково.
 
Стягнено з ОСОБА_5 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 травня 2007 року № КІVPGА0000100п в розмірі 
168 109,64 дол. США, що еквівалентно 1 343 196,02 грн, заборгованості за процентами - 104 131,23 дол. США, що еквівалентно 832 008,53 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 144 906,16 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 143 988,25 дол. США, що еквівалентно 1 150 466,18 грн, штраф (фіксована частина) - 31,29 дол. США, що еквівалентно 250,00 грн, 
а всього - 3 470 826,89 грн.
 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі 
№ 761/14504/13-ц у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі 
№ 761/14504/13-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишено без змін.
 
10 січня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. видала виконавчий напис, яким запропонувала звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , 
а за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування банку коштів у розмірі 4 587 174,64 дол. США, що за курсом НБУ станом на 11 жовтня 2018 року еквівалентно 128 454 178,96 грн.
 
Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва (далі - приватний виконавець) Бережним Я. В. постановою від 07 серпня 2023 року 
відкрив виконавче провадження № 72448401 на підставі виконавчого листа 
№ 761/14504/13-ц, виданого 31 липня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва.

 

 

Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення 
є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним 
у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 13 травня 2008 року у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства», від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), а й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи 
в цивільно-правовому полі.
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява 
№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
 
Отже, цією нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
 
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
 
Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
 
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником 
і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
 
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Оскільки за обставин цієї справи банк не довів і не надав належних 
і допустимих доказів того, що предмет іпотеки придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, а виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла, проте банк у позові не зазначив іншого житлового приміщення, яке надавалося б відповідачам для проживання, та не надав належних доказів наявності в них у власності (постійному користуванні) іншого житлового нерухомого майна, в задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.
 
Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій по суті дійшли правильного висновку, проте помилилися щодо мотивів такої відмови.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд 
(пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржувані судові рішення тільки у частині мотивів, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов