ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року 
м. Київ

справа № 2а-2921/12/1070
касаційне провадження № К/990/21943/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року (головуючий суддя - Журавель В.О.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2024 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Файдюк В.В.; судді: Кобаль М.І., Мєзєнцев Є.І.)
у справі № 2а-2921/12/1070
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучанський завод склотари»
до Головного управління ДПС у Київській області
про скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
У червні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бучанський завод склотари» (далі - ТОВ «БЗС», позивач, платник, товариство, підприємство) звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про скасування податкових повідомлень-рішень від 13 червня 2012 року № 0000432310, № 0000442310, від 18 червня 2012 року № 0000452310, № 0000462310.
Справа розглядалась судами неодноразово. 
За наслідками останнього її розгляду Київський окружний адміністративний суд рішенням від 29 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2024 року, позов задовольнив. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, судові інстанції виходили з того, що висновки контролюючого органу про порушення платником вимог податкового законодавства, викладені в акті перевірки, є безпідставними та спростовуються належним чином оформленими первинними документами.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, покликаючись на порушення судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2024 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Мотивуючи касаційну скаргу, ГУ ДПС у Київській області зазначає, що суди неправильно застосували норми Податкового кодексу України (далі - ПК України), зокрема підпункт 135.1.1 пункту 135.1 статті 135, пункт 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункт 138.4, 138.7 статті 138, оскільки безпідставно визнали правомірним зменшення собівартості продукції на суму зворотних відходів (склобою) та віднесення витрат за списаною продукцією без відображення відповідних доходів і податкових зобов`язань. При цьому судами не досліджено належним чином первинні документи, калькуляції собівартості, оборотно-сальдові відомості, а рішення фактично ґрунтується лише на висновку експерта. Крім того, відповідач вказує на безтоварність окремих господарських операцій із контрагентами, що підтверджується матеріалами кримінальних проваджень, а також на неправомірне включення позивачем від`ємного значення 2010 року до витрат 2011 року.
Верховний Суд ухвалою від 26 червня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Київській області. 
04 липня 2024 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судовими інстанціями норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судовий розгляд встановив, що відповідач провів документальну планову виїзну перевірку ТОВ «БЗС» з питань дотримання платником вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року, за результатами якої склав акт від 31 травня 2012 року № 748/22-4/30530431.
Відповідно до висновків названого акта перевірки контролюючий орган встановив порушення платником вимог:
підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пунктів 138.4, 138.7 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2011 рік на 25 918  977,00 грн та занижено податкове зобов`язання з податку на прибуток за 4 квартал 2011 року на 73  757,00 грн;
пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 443  216,00 грн та завищено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на додану вартість на 942  615,00 грн.
На підставі висновків акта перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення:
від 13 червня 2012 року № 0000432310, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 25 918  977,00 грн;
від 13 червня 2012 року № 0000442310, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 73  757,00 грн;
від 18 червня 2012 року № 0000452310, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 443  216,00 грн;
від 18 червня 2012 року № 0000462310, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 942  615,00 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд зазначає таке. 
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. 
За приписами пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); 
г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт);
ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України (92-15 );
д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України (92-15), для їх подальшого вільного обігу на території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
За приписами пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
За правилами пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Відповідно до вимог пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов`язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.
Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.
Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).
Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.
Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.
Згідно із підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються з: - витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; - інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; - крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Отже, показники доходів та витрат безпосередньо впливають на об`єкт оподаткування.
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Підпунктом 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 ПК України визначено, що собівартість утворюється із прямих матеріальних витрат (вартість сировини та зарплата) та зменшується на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному у Положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.
В силу підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Аналіз вказаних норм свідчить, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином оформленими первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Щодо доводів податкового органу про фіктивність господарських взаємовідносин позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «МТС-500» (далі - ТОВ «МТС-500) Суд зазначає таке. 
Відповідач, посилаючись на результати перевірки, вважав, що господарські операції позивача з ТОВ «МТС-500» не мали реального характеру. На підтвердження цього зазначав, що первинні документи містять ознаки дефектності, підписи від імені директора ТОВ «МТС-500» Балацького В.М. не відповідають його власним підписам, а також те, що підприємство фігурувало у кримінальних провадженнях щодо фіктивного підприємництва. Крім того, податковий орган зазначив, що ТОВ «МТС-500» є фігурантом кримінального провадження, за результатами якого ухвалений вирок Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року у справі № 1-32/12, яким встановлено факти створення транзитних підприємств для прикриття незаконної діяльності.
Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили надані позивачем договори, акти приймання-передачі, платіжні доручення та інші документи, що підтверджують рух активів, і встановили, що господарські операції з ТОВ «МТС-500» були фактично здійснені. 
Такі документи відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88.
Щодо доводів податкового органу про наявність вироку у кримінальному провадженні, то суд касаційної інстанції виходить з того, що відповідно до статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальній справі має преюдиційне значення лише у частині встановлення того, чи мали місце дії та чи вчинені вони конкретною особою. 
Суди попередніх інстанцій встановили, що такий вирок не містять безпосередніх висновків щодо відсутності господарських операцій між позивачем та ТОВ «МТС-500».
Суд наголошує, що наявність вироків стосовно посадових осіб контрагента не є безумовною підставою для висновку про фіктивність операцій іншого платника податків. Податковий орган зобов`язаний довести відсутність фактичного руху активів та економічного змісту конкретних правовідносин.
У цій справі податковим органом не надано належних та допустимих доказів відсутності фактичного виконання договорів з ТОВ «МТС-500». 
Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що доводи відповідача щодо нереальності господарських відносин з ТОВ «МТС-500» не підтверджені належними доказами, а тому не можуть бути покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Щодо доводів контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу витрат вартості юридичних послуг, отриманих від Представництва «Бейкер і Макензі Сі Дії Кс Лімітед», у розмірі 332  869,74 грн, то Верховний Суд зазначає наступне. 
Відповідно до підпункту «г» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК України до складу інших витрат включаються, зокрема, винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності. 
З матеріалів справи встановлено, що вказані витрати підтверджені належними первинними документами - актами приймання-передачі послуг від 16 червня 2011 року та від 09 грудня 2011 року, які містять усі обов`язкові реквізити, передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». 
З огляду на умови кредитного договору, укладеного між позивачем і Міжнародною фінансовою корпорацією, саме на позивача як на позичальника покладено обов`язок оплачувати послуги юридичного радника кредитора в Україні. При цьому встановлено, що штатним розписом підприємства на час виникнення спірних відносин посада юриста не передбачалася, що підтверджується довідками про кадровий склад, а отже твердження податкового органу про наявність власних юристів на підприємстві є безпідставним. 
З огляду на викладене, зазначені витрати безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю позивача та обумовлені виконанням зобов`язань за кредитним договором, кошти за яким були спрямовані на модернізацію виробництва. 
Таким чином, включення вартості юридичних послуг у сумі 332  869,74 грн до складу витрат здійснено правомірно та відповідно до вимог податкового законодавства.
Щодо твердження контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу витрат собівартості зворотного склобою, то Верховний Суд зазначає таке.
Суди встановили, що утворення зворотного склобою є технологічно неминучим процесом, який супроводжує виробництво склотари, а саме - утворюється внаслідок браку готової продукції, переналадки обладнання та інших виробничих причин. Такий склобій використовується у подальшому виробництві продукції підприємства і оприбутковується за ціною можливого його використання, що відповідає наказу про облікову політику позивача та підтверджується висновком судово-економічної експертизи від 31 березня 2014 року № 12956/13-45. 
Віднесення контролюючим органом перевищення собівартості зворотного склобою над ціною його можливого використання до безоплатно отриманих товарів є безпідставним, оскільки відповідно до підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України безоплатно отриманими вважаються товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів. 
У даному випадку відсутній факт передачі товару іншим суб`єктом, натомість склобій виникає у процесі власної виробничої діяльності платника податків. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відображення позивачем у податковому обліку вартості зворотного склобою здійснено у відповідності до вимог податкового законодавства, а доводи контролюючого органу про необхідність включення вартості склобою до складу доходів є необґрунтованими.
Щодо доводів контролюючого органу про безпідставність невключення позивачем до складу доходів вартості списаної забракованої продукції, то Верховний Суд виходить із такого. 
За приписами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК України постачанням товарів визнається будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.
Натомість, як установлено судами попередніх інстанцій, списана готова продукція не передавалась будь-яким іншим суб`єктам господарювання, а у вигляді склобою була повернена у виробничий цикл самого підприємства. 
Відповідно до пункту 138.7 статті 138 ПК України фактична вартість остаточно забракованої продукції не включається до складу витрат платника податку, крім втрат від браку, які складаються з вартості остаточно забракованої з технологічних причин продукції.
Вона також не може визнаватися безоплатно отриманим товаром у розумінні підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України, оскільки відсутній факт її передачі від іншого суб`єкта. 
При цьому суди встановили, що позивач на частину вартості списаної продукції, яка не була використана у подальшому виробництві, виписував податкові накладні та нараховував податкові зобов`язання з податку на додану вартість відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України. 
Отже, контролюючим органом безпідставно прирівняно списання забракованої продукції до операцій з постачання товарів та нараховано додаткові податкові зобов`язання, що свідчить про порушення вимог статей 185, 187, 198 ПК України.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що списання забракованої продукції здійснювалося у межах правомірної господарської діяльності позивача і не може бути підставою для донарахування податкових зобов`язань.
Щодо твердження контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до податкової звітності суми від`ємного значення об`єкта оподаткування за 2011 рік у розмірі 16 488  892,00 грн, то Верховний Суд зазначає таке. 
Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» якщо об`єкт оподаткування платника податку з числа резидентів за результатами податкового року має від`ємне значення об`єкта оподаткування (з урахуванням суми амортизаційних відрахувань), сума такого від`ємного значення підлягає включенню до складу валових витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об`єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням від`ємного значення об`єкта оподаткування попереднього року у складі валових витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від`ємного значення.
Водночас підпунктом 3 підрозділу 4 розділу XX «Перехідні положення» ПК України передбачено, що якщо результатом розрахунку об`єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками першого кварталу 2011 року є від`ємне значення, то сума такого від`ємного значення підлягає включенню до витрат другого календарного кварталу 2011 року. 
З матеріалів справи встановлено, що позивач відобразив суму від`ємного значення об`єкта оподаткування попередніх років у декларації за перший квартал 2011 року, а в другому кварталі переніс її відповідно до приписів ПК України. 
Суди обґрунтовано врахували, що податкове повідомлення-рішення від 24 листопада 2011 року № 3841/10/15-1, яким контролюючим органом уже було поставлено під сумнів правомірність відображення цієї суми, скасоване постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року у справі № 2а-2387/12/1070, яка набрала законної сили і не була оскаржена у касаційному порядку. 
Таким чином, повторне посилання контролюючого органу на нібито неправомірність формування від`ємного значення об`єкта оподаткування у сумі 16 488  892,00 грн не ґрунтується на положеннях законодавства та суперечить принципу правової визначеності. 
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги податкового органу без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                І. А. Гончарова
Судді                                                                                                    І. Я. Олендер
                                                                                                    Р. Ф. Ханова