ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 жовтня 2025 року                                 
м. Київ                                                         
 
справа № 761/5015/23
 
провадження № 61-12951св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Київська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року у складі судді Пономаренко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2024 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Мережко М. В., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який за життя був власником квартири АДРЕСА_1 , в якій проживав до дня смерті. 
 
Вказував, що у 2010 році він через спільних знайомих познайомився                                               з ОСОБА_2 . Зважаючи на те, що останній не мав родини, був одиноким                                і потребував поряд людину, яка буде допомагати і підтримувати його, у серпні                    2010 року він поселився у ОСОБА_2 у вказаній квартирі та з часом вони стали близькими людьми, проживали як брати, мали взаємні права та обов`язки, утримували квартиру, здійснювали в ній ремонт, готували їжу, прибирали в квартирі, тощо. 
 
Позивач зазначав, що він працював у Києві та раз чи два на місяць їздив до дружини у Вінницьку область, з якою стосунки погіршувалися, тому поїздки ставали рідшими. 
 
Посилався на те, що він та ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет щодо утримання квартири, купівлі продуктів харчування, ліків та речей першої необхідності. У травні 2021 року за спільною згодою з ОСОБА_2                           в квартирі були проведені ремонтні роботи, він також здійснював оплату                                  за житлово комунальні послуги, а сам ОСОБА_2 при укладанні декларації про вибір лікаря первинної медичної допомоги, як довірену особу вказав його дані,             він супроводжував останнього під час відвідування лікарів. Факт спільного проживання підтверджується актом про фактичне проживання від 30 листопада 2022 року за підписом управителя Комунального підприємства Керуюча компанія              з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві, а також показаннями свідків.
 
Після смерті ОСОБА_2 він продовжує проживати у спірній квартирі та сплачує житлово-комунальні послуги.
 
18 листопада 2022 року, у встановлений законом строк, він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та нотаріусом було заведено спадкову справу № 1110/2022 до майна померлого. Проте листом державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 23 грудня 2022 року його повідомлено про те, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , йому необхідно звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин або факту проживання зі спадкоємцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Встановлення факту проживання однією сім`єю протягом останніх п`яти років                       зі спадкодавцем необхідно йому для реалізації прав спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_2 .
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд: 
- встановити факт постійного проживання однією сім`єю з  ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше п`яти років, а саме з серпня 2010 року;
- визнати його спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті  ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 липня                                    2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не надав належних                                          і допустимих доказів на підтвердження факту проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини.
 
Районний суд не взяв до уваги показання свідків, які були допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, оскільки вони не змогли беззаперечно підтвердити, що ОСОБА_1 проживав у ОСОБА_2 саме на правах члена його сім`ї, так як свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомили,                            що позивач сплачував комунальні платежі, водночас ОСОБА_5 також засвідчила, що позивач проживав у квартирі безкоштовно. Суд вважав,                                       що вказані свідки не повідомили жодних деталей щодо режиму спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх показання містили суперечності щодо оплатності надання права користування житлом спадкодавцем позивачу.
 
Ураховуючи показання свідків та досліджені письмові докази, суд зробив висновок, що позивачем не доведено факт постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті спадкодавця).
 
Під час розгляду справи також було встановлено, що позивач з 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 ), з якою весь час перебував і перебуває у сімейних відносинах, на вихідні дні їздив до сім`ї              у м. Ямпіль Вінницької області, що, на думку суду першої інстанції, виключає наявність підстав для визнання факту постійного проживання позивача однією сім`єю з серпня 2010 року з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки сам факт проживання позивача у квартирі спадкодавця з 2010 року                                 у даному випадку не зумовлює наявності між ними сімейних відносин.
 
Суд відхилив надані позивачем письмові доказиведення спільного господарства разом зі спадкодавцем та наявності спільного бюджету, оскільки докази проведених ремонтних робіт свідчать про їх разовий характер і не відображають особу, яка фактично придбала товар; докази оплати комунальних послуг за життя ОСОБА_2 здійснені від його імені, а здійснені від імені позивача платежі не містять інформації про об`єкт та вчинені вже після смерті спадкодавця.
 
Ураховуючи відсутність доведення належними і допустимими доказами обставин проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд першої інстанції вважав, що відсутні правові підстави для визнання  ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 .
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що надані позивачем докази не підтверджують факт його проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 не менше п`яти років до моменту відкриття спадщини, наявності спільного бюджету з померлим, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, а свідчать лише про те, що позивач допомагав ОСОБА_2 у побутових питаннях.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У вересні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                          від 30 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху                                     з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджно про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                        від 13 листопада 2024 року ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                            від 30 вересня 2024 року. Зазначено строк виконання ухвали та попереджно про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що ним було доведено факт його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1  на момент його смерті, проте суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки поданим ним доказам. Посилаються на те, що надані ним докази у своїй сукупності є підставою для задоволення позову. Крім того, суди безпідставно не взяли до уваги показання свідків.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявниквказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі                              № 569/10171/21 та від 26 вересня 2023 року у справі № 344/3725/18,                                              що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2025 року Київська міська радаподала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій. Вважає оскаржувані судові рішення такими, що відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.

 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                      статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
 
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга                         статті 1258 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
 
Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
 
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець,                    який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та                                      від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).
 
Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем  ОСОБА_2 та визнання позивача спадкоємцем  ОСОБА_2                  є доведеність факту постійного проживання позивача і спадкодавця в одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем законом, а саме частиною третьою           статті 1268 ЦК України, не визначена.
 
Частиною першою статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. 
 
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
 
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»                                       не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними                                             і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом                                      (див.: постанову Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18)).
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                                          статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування                      (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції,                                     з висновками якого погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням,                           що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту постійного проживання разом з  ОСОБА_2               на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 , що виключає набуття у позивача права на спадкування у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України.
 
Під час розгляду справи районним судом були допитані як свідки сусіди спадкодавця: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , які дали показання,                   що позивач проживав у квартирі ОСОБА_2 з 2009 року до 2010 року. Проте свідки не були в повній мірі обізнані про матеріальний стан позивача та                     ОСОБА_2 , не повідомили про відомі їм обставини, які потребують доказування щодо спільного проживання позивача зі спадкодавцем саме як членами однієї сім`ї, а не друзів чи орендаря (наймача) з орендодавцем житла, а також ведення ними спільного господарства протягом останніх п`яти років, придбання побутових речей, проведення ремонту в квартирі за рахунок саме спільних коштів, наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї.
 
Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини.
 
Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20 (провадження № 61-13965св21) та від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.
 
Також суди попередніх інстанцій правильно урахували, що позивач з 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , з якою весь час перебував                       і перебуває у сімейних відносинах, на вихідні дні їздив до сім`ї у м. Ямпіль Вінницької області, що виключає наявність підстав для визнання факту постійного проживання позивача однією сім`єю з серпня 2010 року з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки сам факт проживання позивача у квартирі спадкодавця                             з 2010 року у даному випадку не зумовлює наявності між ними сімейних відносин.
 
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 дійсно проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем  ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.
 
Верховний суд вважає, що суди попередніх інстанцій надали правильну оцінку спірним правовідносинам та правильно застосували до них норми матеріального права.
 
Ураховуючи те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині встановлення факту його постійного проживання зі спадкодавцем  ОСОБА_2 , правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання його спадкоємцем четвертої черги відсутні.
 
Посилання касаційної скарги на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі                              № 569/10171/21 та від 26 вересня 2023 року у справі № 344/3725/18 колегія суддів відхиляє, оскільки такі зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у зазначених справах та справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено різні фактичні обставини                                  й доказування позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 фактично, зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, неправильним, на його думку, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, яка у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року                     у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,                   а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник