ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року 
м. Київ
Справа №  15/81 (910/14943/24) 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Пєскова В. Г. - головуючого, Жукова С. В., Огородніка К. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс" (вх. № 7323/2025)

на постанову Північного апеляційного господарський суду від 17.09.2025 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24.09.2025)
та ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2025
у справі № 15/81 (910/14943/24)
за позовом Міністерства економіки України
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс", 
          Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" 
про визнання недійсними результатів публічних відкритих торгів, договору купівлі-продажу та повернення майна
у межах справи №15/81
за заявою Українського акціонерного промислово-інвестиційного банку 
до Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" 
про банкрутство, 
ВСТАНОВИВ:
Перед Верховним Судом у цій справі постало питання можливості процесуального правонаступництва між суб`єктами управління об`єктом державної власності в тому разі, коли перехід функцій з управління відповідним об`єктом від органу, що звернувся з позовом, до його правонаступника відбувся до подання позову
Обставини справи
1.          У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа про банкрутство Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" (далі - ДП "ВО "Київський радіозавод").
2.          У грудні 2024 року Міністерство економіки України звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс" (далі - ТОВ "Вардингс") та ДП "ВО "Київський радіозавод" про визнання недійсними результатів публічних відкритих торгів з продажу у ліквідаційній процедурі державного майна, закріпленого на праві господарського відання за ДП "ВО "Київський радіозавод", що оформлені протоколом від 17.10.2016 № 3, визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.10.2016 та повернення у державну власність майна - об`єкта незавершеного будівництва (нежитлова будівля) літера «В», загальною площею 164,9 кв. м, що розташовані за адресою : м. Київ, вул. Лісна (Дарницький район), буд. 11/1.
3.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що продаж спірного майна ДП "ВО "Київський радіозавод" відбувся з порушенням вимог чинного законодавства, що вплинуло на права та інтереси Міністерства економіки України як власника державного майна та органу управління ДП "ВО "Київський радіозавод".
4.          17.12.2024 Господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі №  15/81 (910/14943/24) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
5.          21.01.2025 до Господарського суду міста Києва від Міністерства економіки України надійшло клопотання про заміну сторони правонаступником, а саме, позивача у справі - Міністерства економіки України на Фонд державного майна України.
6.          Вказане клопотання обґрунтовано тим, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р єдиний майновий комплекс ДП "ВО "Київський радіозавод" передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України. Згідно з актом приймання-передачі від 20.07.2023 ДП "ВО "Київський радіозавод" передано зі сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
7.          29.01.2025 ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 15/81 (910/14943/24) клопотання Міністерства економіки України про заміну сторони правонаступником - задоволено. Замінено позивача у справі № 15/81 (910/14943/24) - Міністерство економіки України на правонаступника - Фонд державного майна України.
8.          17.09.2025 постановою Північного апеляційного господарського (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24.09.2025) ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у справі № 15/81 (910/14943/24) залишено без змін.
9.          Судові рішення мотивовано наявністю підстав для застосування положень статті 52 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у зв`язку з тим, що провадження у справі відкрито за позовом Міністерства економіки України як органу управління боржника, але на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 №683-р за актом приймання-передачі від 20.07.2023 боржника передано зі сфери управління зазначеного Міністерства до сфери управління Фонду державного майна України.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
10.          У касаційній скарзі ТОВ "Вардингс" просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у справі № 15/81 (910/14943/24) і ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні клопотання Міністерства економіки України про заміну сторони правонаступником.
11.          ТОВ "Вардингс" зазначило, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували того, що з 20.07.2023 Міністерство економіки України остаточно втратило статус органу управління боржника. Тому на момент звернення до суду в грудні 2024 року Міністерства економіки України не мало жодних матеріально-правових підстав для подання позову. Суди, здійснивши заміну позивача, фактично легалізували звернення до суду неналежного позивача, що суперечить статтям 4, 45, 46 ГПК України.
12.          За доводами скаржника, суд апеляційної інстанції в порушення статей 269, 270 ГПК України обмежився формальним підтвердженням правильності висновків місцевого суду, не давши належної оцінки доводам скаржника про те, що станом на момент подання позову (грудень 2024 року) Міністерство економіки України вже не було органом управління ДП "ВО "Київський радіозавод".
13.          Крім того, ТОВ "Вардингс" стверджує про неправильне застосування господарськими судами норм матеріального права - статті 4 і частини другої статті 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" при тлумаченні розпорядження Кабінету Міністрів №693-р від 26.07.2022 та акта приймання-передачі від 20.07.2023.
14.          Скаржник посилається на неврахування судами в оскаржуваних судових рішеннях висновків Верховного Суду щодо застосування статті 52 ГПК України, викладених у постановах від 22.02.2023 у справі №910/3724/20, від 23.05.2024 у справі №907/551/14.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
15.          Здійснивши касаційний перегляд оскаржуваних судових рішень, оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
16.          Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час розгляду клопотання про заміну сторони правонаступником.
17.          Відповідно до положень статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі визначені позивачі та відповідачі, зокрема позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
18.          Згідно зі статтею 52 ГПК України в разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
19.          Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального та процесуального права. Фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права (подібний за змістом висновок викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.04.2022 у справі №910/2615/18).
20.          Наявність або відсутність процесуального правонаступництва підлягає встановленню окремо у кожному випадку.
21.          При цьому положеннями наведеної процесуальної норми не обмежено коло випадків заміни особи у спірних правовідносинах, які можуть бути підставами для процесуального правонаступництва, а також стадію судового процесу, на якій може бути здійснено таке правонаступництво.
22.          За змістом частини четвертої статті 56 ГПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення тощо або через представника.
23.          Правові основи управління об`єктами державної власності визначені положеннями Закону України "Про управління об`єктами державної власності".
24.          Стаття 1 зазначеного Закону розкриває поняття управління об`єктами державної власності як здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
25.          У статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" закріплено перелік об`єктів управління державної власності, до яких віднесено, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.
26.          Згідно зі статтею 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук.
27.          Повноваження з визначення суб`єкта управління об`єктами державної власності належать Кабінету Міністрів України, що випливає із положень статті 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої якої Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом; здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності.
28.          Згідно з частиною першою статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема: ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів (пункт 11); здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств та господарських організацій з корпоративними правами держави, що перебувають у їх управлінні (пункт 34).
29.          Статтею 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", якою врегульовано повноваження Фонду державного майна України, також передбачено, що Фонд відповідно до законодавства щодо державних підприємств, установ і організацій здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств, що перебувають у його управлінні, та господарських організацій з корпоративними правами держави, у тому числі веде їх реєстри (підпункт "д" пункту 1 частини 1).
30.          Верховний Суд, зокрема в постанові від 23.05.2024 у справі № 907/551/14 (на яку посилається скаржник), дійшов висновку про те, що з визначених Законом України "Про управління об`єктами державної власності" особливостей управління об`єктами державної власності, умов і правил здійснення повноважень відповідними суб`єктами управління об`єктами державної власності випливає перехід відповідних прав та обов`язків від одного органу управління (в разі передачі права управління відповідним об`єктом зі сфери управління одного суб`єкта до сфери управління іншого).
31.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, провадження у цій справі відкрито за позовом Міністерства економіки України як органу управління боржника (що є державним підприємством), а на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р за актом приймання-передачі від 20.07.2023 боржника передано зі сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України. Як наслідок - Міністерство економіки України вибуло з відповідного матеріального правовідношення, а його права та обов`язки перейшли до Фонду державного майна України як правонаступника.
32.          Учасники справи, зокрема відповідач, не спростували наведених обставин під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції.
33.          Натомість, заперечуючи проти здійснення заміни сторони позивача з Міністерства економіки України на його правонаступника - Фонд державного майна України, відповідач наголошував, що зазначені обставини передачі боржника до сфери управління Фонду державного майна України вже існували на момент звернення Міністерства економіки України з позовом, а не відбулися після відкриття провадження у справі.
34.          Необхідно зауважити, що Верховний Суд у постановах від 22.02.2023 у справі №910/3724/20, від 23.05.2024 у справі № 907/551/14 (на які посилається скаржник у касаційній скарзі) не викладав висновків щодо правильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні питання процесуального правонаступництва між суб`єктами управління об`єктом державної власності в тому разі, коли перехід функцій з управління відповідним об`єктом від органу, що звернувся з позовом, до його правонаступника відбувся до подання позову.
35.          Так, постановою Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №910/3724/20 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача з Міністерства економіки України на його правонаступника - Фонд. При цьому за змістом указаної постанови єдиний майновий комплекс відповідного державного підприємства передано зі сфери управління Міністерства до сфери управління Фонду відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України Від 14.10.2022 №910-р за актом приймання-передачі від 06.12.2022, тоді як провадження у зазначеній справі відкрито в 2020 році.
36.          У постанові від 23.05.2024 у справі № 907/551/14 Верховний Суд дійшов висновку про наявність матеріально-правових підстав для здійснення заміни позивача - Міністерства на Фонд, до сфери управління якого передано єдиний майновий комплекс боржника на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 №1101-р згідно з актом приймання-передачі від 06.12.2022, тоді як Міністерство звернулося з позовом у зазначеній справі 16.11.2021.
37.          Отже, викладені в зазначених постановах Верховного Суду висновки не є релевантними для розгляду цієї справи в контексті наведеного питання, оскільки правовідносини в них є не в повній мірі подібними до тих, що наразі є предметом розгляду.
38.          Водночас Верховний Суд виклав висновок щодо правильного застосування норм права до подібних до цієї справи правовідносин у постанові від 25.06.2025 у справі №15/81(910/14936/24).
39.          У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що як положення статті 52 ГПК України, так і загальні принципи інституту процесуального правонаступництва не встановлюють будь-яких інших умов для заміни сторони її правонаступником у випадку заміни особи у відносинах, окрім як встановлення факту переходу до особи матеріальних прав правопопередника.
40.          Положення зазначеної статті не встановлюють як підставу для відмови у заміні сторони її правонаступником наявність на момент звернення з позовом обставин щодо переходу до правонаступника матеріальних прав позивача (правопопередника).
41.          Отже, положення статті 52 ГПК України не забороняють заміну позивача його правонаступником, навіть якщо перехід до правонаступника матеріальних прав позивача (правопопередника) відбувся до звернення такого позивача із позовом до суду.
42.          Викладені у касаційній скарзі аргументи по суті спрямовані на заперечення наведеної правової позиції Верховного Суду та підлягають відхиленню з огляду на таке.
43.          Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема у постанові від 13.03.2024 у справі №201/15228/17), єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.
44.          Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від своїх попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.
45.          Однак Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції, наведеної в постанові від 25.06.2025 у справі №15/81(910/14936/24), під час розгляду цієї справи, відкритої у межах справи про банкрутство за позовом держави в особі суб`єкта управління об`єктами державної власності, який на момент звернення з позовом був учасником зазначеної справи про банкрутство як орган, уповноважений управляти майном боржника.
46.          Отже, враховуючи вказану правову позицію та встановлені судами попередніх інстанцій у цій справі обставини щодо заміни сторони спірного матеріального правовідношення внаслідок переходу функцій з управління майном боржника від Міністерства економіки України до Фонду державного майна України, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про наявність передбачених законом підстав для здійснення процесуального правонаступництва відповідно до вимог статті 52 ГПК України.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
47.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
48.          За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
49.          Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів попередніх інстанцій - без змін.
В. Розподіл судових витрат
50.          Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка звернулася із касаційною скаргою.
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вардингс" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарський суду від 17.09.2025 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24.09.2025) та ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у справі № 15/81 (910/14943/24) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           В. Пєсков

Судді                                                                                                               С. Жуков

                                                                                                              К. Огороднік