СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року                                      м. Харків                        Справа № 922/225/22  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя ОСОБА_1 , суддя ОСОБА_2 , суддя   ОСОБА_3 

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
та представників учасників справи:
від Прокуратури: ОСОБА_5 
від інших представників учасників не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , м. Харків на рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 року у справі №922/225/22

за позовом - Керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 

до відповідачів: 1. ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Харків

2. ІНФОРМАЦІЯ_3 , 

АДРЕСА_1 .Фізичної особи ОСОБА_6 , 

АДРЕСА_2 .Фізичної особи ОСОБА_7 , с. Беєве, Липоводолинський р-н, Сумська обл.

про скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022р. Керівник Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова (далі- Позивач, Прокурор), звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі- Відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі- Відповідач 2), Фізичної особи ОСОБА_6 , м. Харків (далі- Відповідач 3), Фізичної особи ОСОБА_7 , с. Беєве, Липоводолинський р-н, Сумська обл. (далі- Відповідач 4) в якому просив суд (з урахуванням заяви про зміну предмету позову):
- визнати незаконним та скасувати п. 2 додатку до рішення 9 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 7 скликання Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 26.10.2016 № 412/16;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.01.2017 № 5437-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі під № 1;
- витребувати у Фізичної особи ОСОБА_7 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_8 прийняти вищевказані нежитлові приміщення.
          Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 позовні вимоги задоволено частково, витребуване у Відповідача 4 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 спірні нежитлові приміщення та зобов`язано Відповідача 1 прийняти вищевказані нежитлові приміщення, стягнуто з Відповідача 4 на користь ІНФОРМАЦІЯ_9 судовий збір у розмірі 2 929, 50 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог рішенням суду відмовлено.
          Не погодившись з вказаним рішенням суду, Відповідач 1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з апеляційної скаргою, за змістом якої просив означене рішення скасувати в частині витребування у Відповідача 4 спірного майна та ухвалити нове рішення , яким у задоволенні позову відмовити.
          Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1, а ухвалою від 04.03.2025 призначено до розгляду на 07.04.2025 об 11:00.
          Відповідач 2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції також звернувся з апеляційною скаргою, за змістом якої просив означене рішення скасувати частині витребування у Відповідача 4 спірного майна та ухвалити нове рішення у цій частині, яким у задоволенні позову відмовити. та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
          Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2, апеляційні скарги об`єднано в одне провадження, справу призначено до розгляду на 07.04.2025 об 11:00.
          Доводи обох апеляційних скарг зводяться до наступного:
-судом першої інстанції не застосовано ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», оскільки  прокурором при поданні позову не було доведено наявності у нього підстав до здійснення представництва інтересів держави через відсутність попереднього повідомлення органу міської ради про необхідність вжиття заходів;
- у спірному випадку відсутнє порушення порядку приватизації спірного майна та дотримано спосіб прийняття оспорюваного рішення щодо відчуження комунального майна шляхом викупу відповідно до вимог чинного законодавства і Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, а оспорюване рішення прийнято на черговій правомочній сесії міської ради, вказане питання було включено до порядку денного, проводилась доповідь і обговорення
проєкту рішення, голосування і за його результатами більшістю голосів присутніх депутатів було прийнято відповідне рішення;
- висновки суду щодо недобросовісності Відповідача 4 є помилковими, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_7 , як кінцевий набувач спірного майна, знав чи міг знати про порушення порядку реалізації майна або про його набуття всупереч закону, що є порушенням його права на мирне володіння майном;
-висновки суду про пропуск Прокурором строку позовної давності з поважних причин є помилковими, оскільки держава дізналась про порушення її прав з 18.02.2017- з дати реєстрації права власності на спірне майно за Відповідачем 3;
-судом першої інстанції не враховано, що задоволення позовних вимог не є ефективним захистом ІНФОРМАЦІЯ_2 та не призведе до захисту її майнових прав в суді, оскільки громаді доведеться повернути отримані за майно кошти.
Від Відповідача 4 надійшов відзив, за змістом якого останній просить скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 у частині витребування нежитлових приміщень на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_5 відмовити в повному обсязі за мотивами неврахування судом першої інстанції статусу добросовісного набувача.
          Також просив врахувати обставини неможливості бути присутнім у судовому засіданні через хворобу матері.
Від Прокуратури надійшов відзив, за змістом якого останній просить відмовити ІНФОРМАЦІЯ_10 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення 
ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити без змін.
          Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.04.2025 апеляційне провадження за апеляційними скаргами ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , м. Харків на рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 року у справі №922/225/22 зупинено до закінчення розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_11 у складі Верховного Суду справи №922/3727/19 за касаційними скаргами ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 на постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.03.2021 і рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29.10.2020.
          Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.07.2025 поновлено апеляційне провадження за означеними апеляційними скаргами, розгляд справи призначено на 08.09.2025 о 10:30.
          Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2025 для забезпечення рівності, змагальності та правової визначеності учасникам справи у строк до 20.08.2025 запропоновано надати до ІНФОРМАЦІЯ_1 свої письмові пояснення по суті предмету апеляційного перегляду з урахуванням правової позицій, викладеної ІНФОРМАЦІЯ_12 у справі №922/3727/19.
          Від Прокурора надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній вважав відсутніми підстави до задоволення апеляційних скарг, враховуючи правову позицію ІНФОРМАЦІЯ_13 у справі №922/3727/19.
          Від Відповідача 1 надійшли письмові пояснення, за змістом яких останній зазначив про відсутність підстав до задоволення позовних вимог Прокурора в частині витребування спірного майна через недоведеність недобросовісності набуття Відповідачем 4 спірного майна у власність. Також просив зупинити провадження у даній справі до розгляду
          Верховним Судом справи №922/1414/20, де на розгляд Палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_11 у складі ІНФОРМАЦІЯ_13 за ухвалою касаційного суду від 30.07.2025р. передано вирішення питання про неможливість застосування загальної позовної давності до позовів Прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладених в процесі його приватизації до 07.03.2018, що подані до суду після 07.03.2018, оскільки за висновком судової колегії ІНФОРМАЦІЯ_13 підлягає застосуванню скорочена позовна давність у три місяці, що передбачена частиною другою статті 30 Закону України “Про приватизацію державного і комунального майна”.
          Також від Відповідача 1 подано клопотання про відкладення розгляду даної справи на іншу дату за мотивами кадрового дефіциту працівників.
          У судове засідання 08.09.2025 з`явився Прокурор, який заперечив проти доводів апеляційних скарг, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
          Також Прокурор заперечував проти відкладення розгляду справи та зупинення провадження у справі.
          Ухвалою судової колегії, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотань Відповідача 1 про відкладення розгляду справи та зупинення провадження. Причини неявки представників Відповідача визнано неповажними.
          Інші представники учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, отже судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, оскільки вони не скористались своїм правом участі в суді апеляційної інстанції.
          Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
          Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення господарського суду -скасуванню в частині витребування майна, виходячи із наступного.
          Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені та сторонами не заперечуються наступні обставини:
- укладення 19.02.2014 між Відповідачем 2 та Відповідачем 3 Договору оренди № 748, відповідно до п.1. якого Відповідач-2 передає, а Відповідач-3 приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-1-:- 10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (далі- Майно);
- звернення Відповідача 3 з листом вх. № 18913 від 22.12.2014 до Відповідача 2 про надання дозволу на приватизацію орендованого майна;
          На підставі вказаного звернення ІНФОРМАЦІЯ_14 прийнято рішення «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 26.10.2016 № 412/16, в додатку до рішення 9 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 7 скликання за порядковим номером 2 до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, включено вищевказані нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку віт. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;
- листом від 26.10.2016 за вих. № 17532 Відповідачу 3 повідомлено про дозвіл приватизувати вказаний об`єкт нерухомого майна шляхом викупу;
- звернення 14.07.2016 Відповідача 3 до Відповідача 2 з листом (вх. № 19352 від 31.10.2016) з проханням провести оцінку для приватизації вищевказаного майна шляхом викупу суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_9 ;
-затвердження Відповідачем 2 висновків суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки, яке становить 128 320,00 грн без ПДВ.
-укладення 13.01.2017 між Відповідачем 2 та Відповідачем 3 Договору купівлі- продажу № 5437-В-С нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-1-1-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 з ціною продажу 128 320, 00 грн без ПДВ (разом з ПДВ 153 984, 00 грн);
- реєстрація рішенням державного реєстратора ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_10 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33973454 від 22.02.2017 права власності за Відповідачем3 на вищевказані нежитлові приміщення;
-укладення 15.05.2018 між Відповідачем 3 та ОСОБА_11 . Договору купівлі- продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований в реєстрі за № 280;
-укладення 10.03.2020 між ОСОБА_11 та Відповідачем 4 Договору купівлі- продажу вищевказаних нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за № 316;
- проведення державної реєстрації права власності за Відповідачем 4, що підтверджується рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51530008 від 10.03.2020.
          Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
          Прокурор вважав, що внаслідок протиправних дій Відповідачів через незаконно обраний спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем зазначених вище нежитлових приміщень, майно вибуло з територіальної власності м. Харкова, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
          Відповідачами подавались відзиви на позовну заяву, в яких вони проти позову заперечували, посилаючись на те, що Відповідач 4 правомірно набув у власність спірні нежитлові приміщення.
          Зокрема, наполягали на тому, що:
-Прокурором при зверненні з позовом не було додержано вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та не було доведено наявності у нього підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді;
- ІНФОРМАЦІЯ_14 та ІНФОРМАЦІЯ_3 повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень, оскільки при прийнятті рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 26.10.2016 №
412/16 ІНФОРМАЦІЯ_16 діяла в межах своїх повноважень, відповідно до ст. 777 ЦК України, ст. 289 ГК України, Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Проb місцеве самоврядування в Україні» та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затверджена рішенням 12 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11;
- Позивачем не наведено наявності такого суспільного інтересу у потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання у майнові права відповідачів як добросовісних набувачів спірного нерухомого майна.
          Також Відповідач 1 заперечував проти визнання поважними причин пропуску Прокурором позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та зазначає, що Прокурор, починаючи з 01.11.2016, зобов`язаний був та мав всі можливості протягом трирічного строку ознайомитися з матеріалами, які стали підставою для прийняття міською радою оскаржуваного рішення та вважав, що Прокурором не наведено існування об`єктивних перешкод, які б заважали йому подати позов у період з 06.02.2019 (дати отримання доступу до документів приватизаційної справи) до 25.10.2019 (дати спливу строку позовної давності). Отже вважає, що пропуск прокурором строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.
          Відповідачі 3 та 4 не скористались правом на подання відзиву в суді першої інстанції.
          Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції послався на:
-наявність процесуальних повноважень Прокурора на подання даного позову, оскільки Відповідач-1 представляє інтереси міської громади, але саме він вчинив дії, які негативно впливають на її інтереси, отже Прокурором правомірно самостійно подано вказаний позов з метою задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про повернення комунального майна у власність; оскільки прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, то єдиною належною та ефективною позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади;
- неефективність способу захисту в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту додатку до рішення, яке вже було реалізовано і вичерпало свою дію, визнання недійсним Договору купівлі-продажу - є підставою для відмови у задоволенні позову;
- порушення Відповідачами 1та 2 принципу належного врядування, а вимога про витребування майна у Відповідача 4 не призведе до непропорційного втручання у його право на мирне володіння майном;
- відсутність підстав вважати пропущеним строки позовної давності, оскільки Прокурор дізнався про незаконність обраного способу приватизації спірних нежитлових приміщень шляхом викупу без проведення аукціону або конкурсу (за відсутності проведення невід`ємних поліпшень) лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 420172201080000002 дозволу на тимчасовий доступ до цих договорів та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_17 від 06.02.2019 у справі № 639/687/1.
          Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.                     Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Аналізуючи встановлені вищенаведені фактичні обставини даної справи та доводи апеляційних скарг, судова колегія зазначає, що зміст апеляційних скарг фактично повторює зміст відзивів на позов Відповідачів 1 та 2 та містить незгоду з усіма обставинами справи, встановленими судом.
          Оскільки суд першої інстанції дійшов висновків про задоволення позовних вимог
тільки в частині витребування спірного майна у Відповідача 4 і резолютивні частини апеляційних скарг містять вимоги щодо скасування висновків суду саме в цій частині, судовою колегією не встановлено підстав для виходу за межі оскаржуваних висновків суду першої інстанції відповідно до вимог ст.269 ч.4 ГПК України.
          Переглядаючи висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову Прокурора про витребування у Відповідача 4 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 – нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_8 прийняти вищевказані нежитлові приміщення, судова колегія зазначає наступне.
          Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
          Велика ІНФОРМАЦІЯ_18 неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови ІНФОРМАЦІЯ_18 від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову ІНФОРМАЦІЯ_13 від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14).
          Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України).
          Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
          Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
          Велика ІНФОРМАЦІЯ_18 зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
          У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
          Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння.
          Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника.
          Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.
          Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна (постанова ІНФОРМАЦІЯ_18 від 20.06.2023 у справі № 633/408/18).
          Саме застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.
          Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу ІНФОРМАЦІЯ_18 (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
          Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова ІНФОРМАЦІЯ_18 від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).
          Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.
          Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
          Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
          Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів  набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
          Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах ІНФОРМАЦІЯ_18 від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.
          Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.
          Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
          З матеріалів справи вбачається, що спірне нерухоме майно, за рахунок якого Прокурор вимагає задовольнити позовні вимоги, Відповідач 4 набув на підставі Договору купівлі-продажу від 10.03.2020, зареєстрованого в реєстрі за №316, укладеного між ОСОБА_11 та Відповідачем 4, тобто у встановлений законом спосіб, за відплатним нотаріально посвідченим договором.
          Стверджуючи про наявність чисельних порушень з боку Відповідача 4, Прокурор не зазначає, як саме Відповідач 4 порушував право територіальної громади, оскільки такі порушення вчинялися Відповідачами 1, 2 та 3 до моменту набуття Відповідачем 4 права власності на спірне майно, він не був учасником спірної процедури приватизації, не встановлено підстав вважати Відповідача-4 особою, пов`язаною з іншими Відповідачами.
          Таким чином обставин, які б свідчили про недобросовісність Відповідача 4 при придбанні ним спірного майна - не встановлено, Прокурором не доведено та взагалі не зазначено в будь-якій заяві по суті спору про наявність таких конкретних обставин, а доводи останнього, що для витребування спірного майна не має значення оцінка добросовісності його набуття останнім Відповідачем - відхиляється судовою колегією за вищенаведених підстав.
          Також Прокурором не наведено переконливих доводів щодо пропорційності втручання в мірне володіння Відповідачем-4 спірним майном шляхом його витребування на користь територіальної громади.
          За таких підстав висновок суду першої інстанції щодо наявності законних підстав до витребування спірного майна від Відповідача-4 на користь територіальної громади є необґрунтованим за вищенаведеними мотивами, а доводи Прокурора, наведені у позовній заяві, такого висновку не спростовують.
          З урахуванням наведеного, рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 у справі №922/225/22 в частині задоволення позовних вимог про витребування у ОСОБА_7 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:- 12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. “А-2”, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти вищевказані нежитлові приміщення та розподілу судових витрат- слід скасувати на підставі п.2 ч.1 ст.277 ГПК України через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, в іншій частині рішення господарського суду слід залишити без змін.
          Доводи апеляційних скарг щодо пропуску Прокурором строку на апеляційне оскарження судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки підстав до задоволення вимог в зазначеній частині судовою колегією не встановлено.
          Щодо інших доводів апеляційних скарг, зокрема, відсутності у Прокурора процесуального права на подачу даного позову, а також відсутності порушення законності при проведенні приватизації спірного майна, судова колегія зазначає, що хоча рішення суду за вимогами апеляційних скарг оскаржується лише в частині витребування майна, в доводах апеляційних скарг заявники зазначають про незгоду й з мотивувальною частиною всього рішення, оспорюючи висновок суду щодо встановлення наведених порушень.
       З метою аналізу зазначених доводів заявників судова колегія звертається до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності ІНФОРМАЦІЯ_11 , викладеної в постанові від 29.05.2025 року в аналогічній справі 922/3727/19 
          Щодо процесуального права Прокурора на подачу даного позову через відсутність попереднього звернення до уповноваженого органу ( Відповідача-1) із повідомленням про необхідність вжиття заходів.
          Як убачається з матеріалів справи, Прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави (територіальної громади) як самостійний позивач.
          Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 -1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
          Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
          Як унормовано в абзаці другому частини п`ятої цієї статті, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор вказує про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
          За змістом статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
          Абзацом першим частини третьої статті 23 названого Закону визначено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
          Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
          Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого містять умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
          Установлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
          Таким чином, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
          Тож процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Ураховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
          Наведена права позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.
          У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що у разі якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. У цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
          Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (через відсутність повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. У процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
          Отже, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоди інтересам держави або існує загроза порушення інтересів держави.
          Процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
          У справі, яка переглядається, Прокурор звернувся з позовом, в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути спірне нерухоме майно у комунальну власність, зазначаючи про порушення інтересів держави, яке полягало у тому, що ІНФОРМАЦІЯ_16 як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, при прийнятті оспорюваного рішення відчужила нерухоме майно з порушенням вимог законодавства, тобто діяв всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, всупереч інтересам держави.
          Тож у цій справі Прокурор підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, що спростовує протилежні доводи заявників апеляційних скарг. 
          Таким чином, судова колегія вважає що судом першої інстанції перевірено процесуальні повноваження Прокурора на подання даного позову та зроблений обґрунтований висновок, що оскільки Відповідачі 1 та 2 представляють інтереси міської громади, але саме вони вчинили дії, які негативно впливають на її інтереси, Прокурором правомірно самостійно подано вказаний позов .
          Щодо відсутності порушень вимог закону при приватизації спірного майна, судова колегія зазначає наступне.
          Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 10.12.2009 № 31-рп/2009 у справі №   1-46/2009, на яке посилаються заявники апеляційних скарг, роз`яснено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму військового майна, що є річчю, яка не вилучена, не обмежена у цивільному обороті і може бути предметом договору найму (оренди), у разі продажу такого майна має переважне право перед іншими особами на його придбання.
          Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 «Черемшина» щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (справа про визначення способу малої приватизації), роз`яснено, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом.
          За змістом пункту 1 частини першої статті 182 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
          З наведеного випливає, що ІНФОРМАЦІЯ_16 має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме ІНФОРМАЦІЯ_19 , має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
          Відтак, помилковими є твердження Відповідачів 1 та 2 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_16 як орган місцевого самоврядування мала право самостійно обирати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених законодавчих обмежень.
          До того ж, положення статті 289 ГК України та статті 777 ЦК України, якими встановлено переважне право наймача перед іншими особами на придбання у разі продажу речі, переданої у найм, є загальними. Водночас спеціальним законом, який регулює порядок приватизації об`єктів малої приватизації, зокрема шляхом викупу, є Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
          Таким чином, зазначені доводи апеляційних скарг є помилковими, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності Прокурором обставин порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, такими, що ґрунтуються на приписах діючого законодавства. 
          За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Договір купівлі-продажу від 13.01.2017 № 5437-В-С укладений на виконання рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26.10.2016 № 412/16, яке прийнято з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, зміст цього договору є таким, що суперечить ст. 1, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
          До того ж, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування вже виконане на час звернення Прокурора з позовом до суду шляхом укладення договору купівлі-продажу від 13.01.2017 №   5437-В-С, визнання зазначеного рішення недійсним не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення цього договору та повернення набутого за ним або відшкодування шкоди (за наявності підстав) та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення через неефективність обраного Прокурором способу захисту прав.
          За таких обставин судова колегія дійшла висновку про те, що  мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в наведеній частині є законною та обґрунтованою, доводи апеляційних скарг її не спростовують.
          Враховуючи наявність підстав до скасування судового рішення в частині вимог про витребування нерухомого майна, судові витрати у вигляді сплаченого Прокурором судового збору за подання позовної заяви в оскаржуваній частині слід віднести на ІНФОРМАЦІЯ_20 , у відповідності до вимог ч.1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
          Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції, судова колегія враховує наступне.
          За змістом ст.129 ГПК України, при розподілі судових витрат, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі і відмови в позові - на позивача.
          Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
          За змістом ч.9 наведеної норми, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
          Хоча судовою колегією і встановлено наявність підстав до скасування рішення суду в частині задоволення позову в частині витребування майна, однак виходячи з того, що спір виник саме внаслідок неправомірних дій Відповідачів 1 та 2- судова колегія вважає за необхідне розподілити судові витрати, в тому числі, понесені Відповідачами 1 та 2 у вигляді витрат зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг – шляхом покладення на кожного із зазначених осіб, яким ці витрати понесені.
          Про стягнення інших витрат, у тому числі витрат про сплату правничої допомоги- жодною зі сторін про їх понесення не заявлено.
          Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційні скарги Харківської міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_3 , м.  Харків на рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 року у справі №922/225/22– задовольнити  частково.
          Рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 року у справі №922/225/22 в частині задоволення позовних вимог про витребування у ОСОБА_7 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-1-:-10-4, 12-1-:-12-3, загальною площею 63,0 кв.м., в житловому будинку літ. “А-2”, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти вищевказані нежитлові приміщення та розподілу судових витрат-скасувати.
          Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
          Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви віднести на ІНФОРМАЦІЯ_20 .
          В іншій частині рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.01.2025 року у справі №922/225/22- залишити без змін.
          Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на заявників апеляційних скарг.
          Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
          Повний текст постанови підписано 19.09.2025

Головуючий суддя                                                                     ОСОБА_1 

Суддя                                                                                            ОСОБА_2  

Суддя                                                                                            ОСОБА_3