ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3627/25 Справа № 209/3744/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 квітня 2024 року у складі судді Юрченко І.М. по цивільній справі № 209/3744/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа — ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,–
ВСТАНОВИЛА:

       У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_3 та Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, визначивши третьою особою — ОСОБА_4 , на предмет скасування рішення про державну реєстрацію прав № 50946892 від 03 лютого 2020 року, прийняте державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Коноплянкою В.М. про державну реєстрацію права власності за  ОСОБА_3  на 2/3 частки нерухомого майна житлового будинку загальною площею 388,1 кв. м., житлова площа 91,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 
       В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він, згідно додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року у справі №209/696/16-ц є власником 1/3 частки житловою будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       На підставі рішення про державну реєстрацію прав №50946892 від 03 лютого 2020 року, прийнятого державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Коноплянкою В.М. про державну реєстрацію права власності в Реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис №35311701 про право власності ОСОБА_3 на 2/3 частки житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 .
       В свою чергу, підставою реєстрації за ОСОБА_3 права власності та внесення до Реєстру оскаржуваного запису є рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року по справі №209/696/16-ц.
       Однак, при прийнятті рішення про реєстрацію речового права державний реєстратор свідомо проігнорував додаткове рішення Дніпровського районною суду міста Дніпродзержинська від 05 серпня 2019 року у справі №209/696/16-ц, яке є невід`ємною частиною рішення від 02 лютого 2018 року, та які підлягають спільному (одночасному) виконанню. 
       Рішенням № 51149304 від 14 лютого 2020 року повивачу відмовлено у реєстрації права власності за 1/3 частки житлового будинку за спірною адресою, яке позивач просив здійснити на підставі додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 05 серпня 2019 року у справі №209/696/ 16-ц. При цьому державним реєстратором зазначено, що згідно актуальних даних реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на це майно виглядає наступним чином: ОСОБА_3 - 2/3 частки; ОСОБА_2 - 2/15 частки; ОСОБА_5 - 1/5 частки. Тому виконати додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 05 серпня 2019 року у справі №209/696/16-ц не є можливим.
       Разом з цим державний реєстратор вдався до роз`яснення та тлумачення рішень судів, на підставі яких всі співвласники набули право власності, та більш того надав правову оцінку цим рішенням та перевагу одних рішень над іншими, чим вийшов за межі наданих йому повноважень, надав протиправну перевагу праву власності відповідача, здійснив несанкціоноване втручання у право власності позивача та свавільно позбавив його частки нерухомого майна (а.с.3-7 Том І).
       Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа: ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав № 50946892 від 03 лютого 2020 року, прийняте державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Коноплянкою В.М. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 388,1 кв. м., житлова площа 91,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовлено (а.с.64-71 Том ІІ).
       Рішення суду мотивовано тим, що державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Дніпропетровської області Коноплянкою В.М. було правомірно прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50946892 від 03 лютого 2020 року о 16:53:25, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , бо на підтвердження підстав виникнення права власності ОСОБА_3 державному реєстратору були надані: постанова, серія та номер: 209/696/16-ц, видана 22 травня 2019 року, видавник: Дніпровський апеляційний суд; рішення суду, серія та номер: 209/696/16-ц, видане 02 лютого 2018 року, видавник: Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська, якими було визнано право власності за ОСОБА_3 на 2/3 частки спірного житлового будинку. Отже, державний реєстратор діяв в межах закону та не порушив при цьому право власності інших співвласників. 
       Скасування Верховним Судом рішення суду від 02 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки спірного житлового будинку не позбавило його цього права власності на нерухоме майно та не є підставою для скасування запису про реєстрацію його права власності на вказану частку майна, бо Верховним Судом було лише встановлено іншу підставу набуття ОСОБА_3 права власності, яким є договір дарування нерухомого майна від 29 грудня 2004 року, який має бути зазначений у записі про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частини будинку як підстава набуття права власності. Такі дії мають бути виконані ОСОБА_3 шляхом надання державному реєстратору правовстановлювального документу (договору дарування) та постанови Верховного Суду від 25 березня 2020 року. 
       Суд також зазначив, що позивач ОСОБА_2 після набрання додатковим рішенням суду законної сили (05 вересня 2019 року) не звертався до державного реєстратора про реєстрацію за ним права власності на 1/3 частину спірного будинку, яке було набуто ним на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року. Із заявою про державну реєстрацію прав на частку будинку ОСОБА_2 звернувся до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради 14 лютого 2020 року, надавши державному реєстратору рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 серпня 2019 року. При цьому, ОСОБА_2 не було надано державному реєстратору договір дарування від 29 грудня 2004 року, реєстр № 1-5037, на підставі якого позивачем, як і відповідачем ОСОБА_3 , було набуто право спільної часткової власності на спірний будинок, враховуючи, що вказаними рішенням суду та додатковим рішенням сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приведені у первісний стан до здійснення реєстрації права власності на майно за іншими особами, яке було скасовано судом. 
       Отже, якщо ОСОБА_3 , як власник 2/3 частини спірного будинку, для захисту свого права власності звернувся до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, і належна йому частка майна була повернута в його володіння шляхом скасування реєстрації права власності за іншими особами, за якими безпідставно було зареєстровано таке право власності на належну йому частку майна, то позивач ОСОБА_2 , як власник 1/3 частини майна, з таким позовом, для захисту своїх прав власника до суду не звертався, хоча йому було відомо про те, що після набрання додатковим рішенням законної сили, право власності на 1/5 частку спірного будинку залишається зареєстрованим за ОСОБА_5 , про що він вказує у своїй позовній заяві, і саме ця частка майна вважається такою, що незаконно вибула із володіння позивача ОСОБА_2 , і про витребування якої від ОСОБА_5 позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав. 
       Що стосується зареєстрованого права власності ОСОБА_5 , то реєстрація за нею права власності на 1/5 частку будинку за спірною адресою була виконана на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 липня 2018 року, що було ухвалено у цивільній справі № 209/590/18, за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Вказаним рішенням суду було визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 до ОСОБА_2 2/5 частини спірного житлового будинку. Визначено частки в праві спільної сумісної власності на 2/5 частини цього житлового будинку за ОСОБА_5 до ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частини за кожним. В порядку поділу спільної власності визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/5 частину житлового будинку, залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину житлового будинку.
       При ухвалені цього рішення судом був прийнятий факт спільного проживання ОСОБА_5 до ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, в період з 01 червня 2002 року по 10 січня 2004 року та за період з 10 січня 2004 року по 15 вересня 2017 року, який був встановлений рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпровської області від 15 вересня 2017 року, ухваленого у цивільній справі № 209/1594/17, провадження № 2-о/209/41/17.
       Однак, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 15 вересня 2017 року у справі № 209/1594/17 було скасовано, заява ОСОБА_5 залишена без розгляду.
       Також, постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_3 та скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 липня 2018 року у цивільній справі № 209/590/18, яким за ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/5 частку спірного житлового будинку. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
       Суд першої інстанції вважав доведеним, що судове рішення, на підставі якого за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 1/5 частину спірного житлового будинку на теперішній час скасовано, що є підставою для скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/5 частку спірного нерухомого майна.
       На момент звернення позивача ОСОБА_2 до державного реєстратора для реєстрації його права власності на 1/3 частину будинку (14 лютого 2020 року), його право власності підлягало реєстрації на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року, а не на підставі додаткового рішення суду від 05 серпня 2019 року, яким було лише визначено підстави набуття позивачем права власності, а не саме право власності на 1/3 частину будинку.
       Проте, із заявою про реєстрацію свого права власності на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року позивач до державного реєстратора не звертався і відмову у державній реєстрації не отримував.
       Вказана у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація свідчить про те, що право власності позивача на 2/15 частки спірного будинку залишається бути зареєстрованим на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2015 року, хоча рішенням суду від 02 лютого 2018 року було встановлено, що за цим договором покупці не набули право власності на спірний житловий будинок.
       Крім того, 19 лютого 2020 року право власності на зареєстровану за ОСОБА_5 1/5 частку спірного будинку перейшло до ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
       На теперішній час належна позивачу за договором дарування від 29 грудня 2004 року 1/3 частка спірного будинку, зареєстрована за самим позивачем (2/15 частки) на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2015 року та за ОСОБА_6 (1/5 частка) на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 19 лютого 2020 року.
       Отже, суд першої інстанції вважав, що визнання протиправними реєстраційних дій по реєстрації права власності ОСОБА_3 або скасування рішення про державну реєстрацію його право власності на 2/3 частки спірного будинку призведе до позбавлення його права власності на нерухоме майно, бо буде скасовано визнання державою його права власності на правомірно набутий об`єкт нерухомості. 
       Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у січні 2025 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що державний реєстратор надав перевагу праву власності відповідача, замість належного виконання додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 серпня 2019 року, ухваленого у справі №209/696/16-ц. Державний реєстратор вдався до оцінки зареєстрованих речових прав його, відповідача та ОСОБА_5 , що стало для нього підставою у відмові у проведенні державної реєстрації права власності, встановленого зазначеним вище судовим рішенням. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги такий вихід державного реєстратора за межі його повноважень, адже оцінка права власності та розміру часток у спільній частковій власності надано лише судовим інстанціям, а не державному реєстратору. Разом з цим скаржник зазначає, що, реєструючи право власності ОСОБА_3 на 2/3 частину спірного будинку, державний реєстратор був достеменно обізнаний про наявність додаткового рішення, яким встановлено права власності позивача на 1/3 частину будинку, та вже зареєстровану 1/5 частину будинку за ОСОБА_5 , що очевидно більше одиниці у загальному праві власності та містить суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами (а.с.75-78 Том ІІ).
       У березні 2025 року ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу у вигляді письмових пояснень, де просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на ухвалення судом першої інстанції рішення у відповідності до встановлених фактичних обставин щодо спірних правовідносин з посиланням на досліджені під час розгляду письмові докази, з вмотивованою оцінкою кожного доказу та аргументу сторін.
       Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 02 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області було ухвалено рішення у цивільній справі №209/696/16-ц, яким частково задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації прав на нерухоме майно міської ради м. Кам`янське, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, визнання права власності на нерухоме майно та відшкодування завданих збитків (а.с. 12-15 Том І).
       Судом у справі №209/696/16-ц вирішено: 
       -витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 1/15 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 ;
       - витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 3/5 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
       - скасувати запис №10578795 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок (реєстраційний номер 689945212104), за адресою: АДРЕСА_1 , в частці розміром 2/5;
       - скасувати запис № 10578815 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на житловий будинок (реєстраційний номер 689945212104), за адресою: АДРЕСА_1 , в частці розміром 3/5;
       скасувати запис № 10577674 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_8 на житловий будинок (реєстраційний номер 3299504), за адресою: АДРЕСА_1 ;
       - скасувати запис про проведення до 01 січня 2013 року державної реєстрації права власності за ОСОБА_8 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;
       - визнати за ОСОБА_3 право власності па 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, апеляційні скарги залишені без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року залишено без змін в оскаржувальній частині.
       Постановою Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року, касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на рішення суду від 02 лютого 2018 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року задоволені частково. Скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 . Прийнято у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишені без змін.
       Вказаними рішеннями судів було встановлено, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , первинно було зареєстровано 04 листопада 2003 року за територіальною громадою м. Дніпродзержинська на підставі свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2003 року, виданого Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська (реєстраційний номер 3293504), що підтверджується листом ОКП «Дніпродзержинське БТІ» № 297 від 08 квітня 2016 року.
       03 березня 2004 року зареєстровано перехід права власності від територіальної громади м. Дніпродзержинська до ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2003 року, реєстр№ 3708, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського округу Огнєвою Н.О.
       05 квітня 2007 року зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_9 до позивача ОСОБА_2 (1/3 частина) та до відповідача ОСОБА_3 (2/3 частини) на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року, реєстр № 1-5037, посвідченого Першою Дніпродзержинською держаною нотаріальною конторою.
       10 жовтня 2007 року зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_8 на підставі рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року.
       Після реконструкції нерухомого майна, за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську ради.
       Згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» відсутня інформація про зареєстроване право власності на спірний житловий будинок до 01 січня 2013 року за ОСОБА_3 на 2/3 частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 .
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, яке чинне на даний час, було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року та скасоване вищезазначене рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року, ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності.
       На підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську ради, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2015 року право спільної часткової власності на цей житловий будинок зареєстровано 2/5 частки за ОСОБА_2 , 3/5 частки за ОСОБА_7 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 лютого 2016 року.
       Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК Україниобставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, правомірно застосувавши зазначену норму процесуального закону, вважав ці обставини такими, що не потребують додаткового доказування у даній справі.
       Також судом першої інстанції встановлено, що рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року набрало законної сили 22 травня 2019 року.
       Після набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_3 06 червня 2019 року звернувся до державного реєстратора Департаменту комунальної власності, земельних відносин та речових прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію за ним права власності на 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , надавши державному реєстратору вказане рішення суду та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року.
       З 06 червня 2019 року державним реєстратором Коноплянка В.М., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50946892 від 03 лютого 2020 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право спільної часткової власності у розмірі частки 2/3 на спірний житловий будинок, підстава виникнення права власності: постанова, серія та номер: 209/696/16-ц, видана 22 травня 2019 року, видавник: Дніпровський апеляційний суд; рішення суду, серія та номер: 209/696/16-ц, виданий 02 лютого 2018 року, видавник: Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська (а.с. 9-11 Том І).
       Одночасно державним реєстратором внесені відомості про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/15 частку житлового будинку та ОСОБА_7 на 3/5 частки житлового будинку, які були витребувані із їх незаконного володіння на користь ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 9-11 Том І).
       Згідно вказаної Інформації, після виконання державним реєстратором рішення суду, у Державному реєстрі залишилася реєстрація права власності на будинок: за ОСОБА_2 на 2/15 частки, за ОСОБА_3 - на 2/3 частки та за ОСОБА_5 - на 1/5 частку.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що на момент звернення ОСОБА_3 із заявою до державного реєстратора (06 червня 2019 року) додаткове рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину житлового будинку не було винесено. До лютого 2020 року державний реєстратор не виконував державну реєстрацію його права власності у зв`язку із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна, що були встановлені ухвалами суду. Лише після скасування цих ухвал 03 лютого 2020 року державним реєстратором Коноплянкою В.М. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50946892, згідно з яким за ним було зареєстровано право власності на 2/3 частки житлового будинку.
       Як встановлено судом першої інстанції, 05 серпня 2019 року, за заявою співвідповідача ОСОБА_2 , Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська 05 серпня 2019 року, тобто після розгляду справи Дніпровським апеляційним судом (22 травня 2019 року), було ухвалено додаткове рішення у справі № 209/696/16-ц, яким доповнено рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації прав на нерухоме майно міської ради м. Кам`янське, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, визнання права власності на нерухоме майно та відшкодування завданих збитків.
       Додатковим рішенням було вирішено: «Залишити за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Додаткове рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 05 вересня 2019 року (ар.с. 16-17 Том І). У додатковому рішенні було зазначено, що оскільки при вирішенні спору та винесені рішення судом було визначено та визнано право власності на 2/3 частини спірного майна, сторони приведені у первісний стан до здійснення реєстрації права власності на майно, яке було скасовано судом, то співвідповідачу ОСОБА_2 дійсно належить інша частка спірного майна, а саме 1/3 частка спірного житлового будинку, чого не заперечував і сам позивач при поданні позову до суду, що підтверджується його позовною заявою.
       Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що, будучи преюдицією у даній справі, додатковим рішенням суду від 05 серпня 2019 року було встановлено наявність у ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спірного житлового будинку, набутого на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року, реєстр № 1-5037, посвідченого Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, згідно якого інші 2/3 частини будинку належать ОСОБА_3 , що було підтверджено, в тому числі постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року.
       Крім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі, суд першої інстанції встановив, що рішенням державного реєстратора Сітало Є.В. від 14 лютого 2020 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с. 24 Том І) позивачу відмовлено у державній реєстрації права спільної часткової власності на спірний житловий будинок.
       В рішенні державного реєстратора зазначено, що надані заявником рішення суду, враховуючи їх позовні вимоги, не направлені на визнання права власності щодо ОСОБА_2 та не відносяться до документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, оскільки відсутній факт набуття права власності щодо заявлених речових прав ОСОБА_2 .. Зазначені рішення суду свідчать про факт залишення (або наявності) за ОСОБА_2 права спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
       Зазначене підтверджує той факт, що станом на 03 лютого 2020 року, коли державним реєстратором Коноплянкою В.М. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50946892, про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки спірного житлового будинку, позивач не звертався до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за ним права власності на 1/3 частину житлового будинку згідно додаткового рішення суду від 05 серпня 2019 року.
       Крім того, така реєстрація на підставі додаткового рішення суду і не могла бути виконана державним реєстратором, бо додатковим рішенням суду від 05 серпня 2019 року за ОСОБА_2 не було визнано право власності, а лише визначено, що йому належить 1/3 частка спірного будинку, яку він набув у власність на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29 грудня 2004 року.
       І навпаки, на момент звернення відповідача ОСОБА_3 до державного реєстратора та прийняття реєстратором рішення про державну реєстрацію за ним права власності на 2/3 частки будинку, його право власності на цю частку було визнано рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року, яке набрало законної сили 22 травня 2019 року, після його перегляду та залишенням без змін постановою Дніпровського апеляційного суду.
       Постанова Верховного Суду про скасування в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки спірного будинку, була ухвалена 25 березня 2020 року, тобто вже після прийняття державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації за ОСОБА_3 права спільної часткової власності на підставі рішення суду.
       Колегія суддів повністю погоджується, як із встановлення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин, так і фактичних обставин справи, що, як преюдиційній, встановлені низкою судових рішень.
       Пунктом першим частини першої статті другої Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Відповідно до п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затвердженийпостановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127(в редакціїпостанови КМУ від 23 серпня 2016 року № 553) для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбаченістаттею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.
       Згідно п. 9 частини 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
       У пунктах 1 та 2 Розділу ІІ Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», затверджених Міністерством юстиції України від 26 травня 2009 року № 914/5, зазначено, що при вирішенні справи по суті суди ухвалюють рішення, і у випадку, якщо ухвалено рішення про визнання прав власності на нерухоме майно, то таке рішення є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав власності. Цивільно-процесуальним кодексом передбачена можливість апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. Апеляційний суд ухвалює рішення та постановляє ухвалу. Розглянувши справу, апеляційний суд постановляє ухвалу у випадках: відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду без змін (в такому випадку, якщо судом першої інстанції ухвалено рішення про визнання права власності на нерухоме майно, то таке рішення є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав власності на нерухоме майно).
       Колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що, відмовляючи у державній реєстрації йому на 1/3 частину спірного будинку, державний реєстратор вийшов за межі своїх повноважень, вдавшись до аналізу судових рішень, оскільки державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Дніпропетровської області Коноплянкою В.М. було правомірно прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50946892 від 03 лютого 2020 року о 16:53:25, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
       На підтвердження підстав виникнення права власності ОСОБА_3 державному реєстратору були надані: постанова, серія та номер: 209/696/16-ц, видана 22 травня 2019 року, видавник: Дніпровський апеляційний суд; рішення суду, серія та номер: 209/696/16-ц, видане 02 лютого 2018 року, видавник: Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська, якими було визнано право власності за ним на 2/3 частки спірного житлового будинку, внаслідок чого таке рішення є тим самим правовстановлюючим документом, що належить до проведення державної реєстрації речових прав ОСОБА_3 без порушення майнових прав ОСОБА_2 , що вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано скаржником при розгляді його апеляційної скарги.
       Суд першої інстанції правомірно наголосив, що скасування Верховним Судом рішення суду від 02 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки спірного житлового будинку не позбавило його цього права власності на нерухоме майно та не є підставою для скасування запису про реєстрацію його права власності на вказану частку майна, адже Верховним Судом було лише встановлено іншу підставу набуття ОСОБА_3 права власності, яким є договір дарування нерухомого майна від 29 грудня 2004 року, який має бути зазначений у записі про державну реєстрацію за ним права власності на 2/3 частини будинку як підстава набуття права власності. Такі дії мають бути виконані ОСОБА_3 шляхом надання державному реєстратору правовстановлювального документу (договору дарування) та постанови Верховного Суду від 25 березня 2020 року.
       Однак, позивач ОСОБА_2 , після набрання додатковим рішенням суду законної сили (05 вересня 2019 року), не звертався до державного реєстратора про реєстрацію за ним права власності на 1/3 частину спірного будинку, яке було набуто ним на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року, що і є підставою для набуття такого права власності ним та підлягає державній реєстрації з наданням саме цього договору дарування державному реєстратору.        Із заявою про державну реєстрацію прав на частку будинку ОСОБА_2 звернувся до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради 14 лютого 2020 року, надавши державному реєстратору рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 лютого 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 серпня 2019 року, якими сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише приведені у первісний стан до здійснення реєстрації права власності на майно за іншими особами, яке було скасовано судами.
       Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції правомірно зазначив, що, якщо ОСОБА_3 , як власник 2/3 частини спірного будинку, для захисту свого права власності звернувся до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, і належна ОСОБА_3 частка майна була повернута в його володіння шляхом скасування реєстрації права власності за іншими особами, за якими безпідставно було зареєстровано таке право власності на належну йому частку майна, то позивач ОСОБА_2 , як власник 1/3 частини майна, з таким позовом, для захисту своїх прав власника до суду не звертався, хоча йому було відомо про те, що після набрання додатковим рішенням законної сили, право власності на 1/5 частку спірного будинку залишається зареєстрованим за ОСОБА_10 , про що він вказував у своїй позовній заяві, і саме ця частка майна вважається такою, що незаконно вибула із володіння позивача ОСОБА_2 , і про витребування якої останній має право звернутися до суду за захистом своїх прав.
       Колегія суддів, враховуючи викладене, вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, що на момент звернення позивача до державного реєстратора для реєстрації його права власності на 1/3 частину будинку (14 лютого 2020 року), його право власності підлягало реєстрації на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року, а не на підставі додаткового рішення суду від 05 серпня 2019 року, яким було лише визначено підстави набуття позивачем права власності, а не само право власності на 1/3 частину будинку. Проте, із заявою про реєстрацію свого права власності на підставі договору дарування від 29 грудня 2004 року позивач до державного реєстратора не звертався і відмову у державній реєстрації не отримував, чого скаржник при розгляді апеляційної скарги не спростував.
       Враховуючи презумпцію правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки житлового будинку, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав № 50946892 від 03 лютого 2020 року на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Згідно частини 3ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
       Таким чином, скасування судом державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 2/3 частини спірного будинку можливо лише з одночасним припиненням права власності відповідача на вказане нерухоме майно, що узгоджується з правовою позицією, що викладена у Постанові першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19, де зазначено, що ухвалення судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.
       Отже, визнання протиправними реєстраційних дій по реєстрації права власності ОСОБА_3 або скасування рішення про державну реєстрацію його право власності на 2/3 частки спірного будинку призведе до позбавлення його права власності на нерухоме майно, оскільки буде скасовано визнання державою його права власності на правомірно набутий об`єкт нерухомості.
       Керуючись практикою Європейського суду з прав людини потреба виправити «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Державні органи, які впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються («Пінкова та Пінк Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії»).
       Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід втручання у право на мирне володіння майном пропорційним визначеним цілям. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, яку необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
       Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09 червня 2005 року по справі "Бакланов проти Російської Федерації", Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь- яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові №990/150/23 від 22 лютого 2024 року зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. 
       Колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що державним реєстратором, за рахунок проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 2/3 частини спірного будинку, порушено його право власності, адже позивачем в даному випадку не вірно обраний спосіб захисту такого права, що вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано скаржником в апеляційній інстанції.
       З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що скаржник не наводив достатніх мотивів та не надавав інших доказів як суду першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги, які б свідчили про порушення його права відповідачами за обраним ним способом захисту майнових прав, який є неефективним, що правомірно встановлено судом першої інстанції.
       Інші доводи ОСОБА_2 не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.        
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 квітня 2024 року — залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “27” серпня 2025 року.
Повний текст постанови складено “08” вересня 2025 року. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна