ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 592/20023/23
провадження № 61-12694св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кордюк Віталій Петрович, на постанову Сумського апеляційного суду 
від 16 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Рунова В. Ю., і виходив з такого.
Зміст позовних вимог
1.           У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, щовін перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , у них є спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На цей час відносини з відповідачкою припинилися, вони проживають окремо. 
3.           Посилався на те, що відповідачка вже більше 7 років проживає за межами України в США, дитиною повністю опікується він, самостійно виховує та утримує. Відповідачка жодної участі у житті дитини не бере. Вважав, що визначення місця проживання сина разом з ним буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки він зможе створити умови для її повноцінного та всебічного розвитку, приймати активну участь у вихованні та житті дитини.
4.           З огляду на наведене та ураховуючи уточнення позовних вимог, 
ОСОБА_1 просив суд: визначити місце проживання малолітньої дитини, а саме сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком                ОСОБА_1 за адресою: кв.  АДРЕСА_1 ; встановити факт самостійного виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 19 лютого 2022 року. 
Стислий виклад позиції відповідачки
5.            ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Зазначала, що встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини пов`язане з виконанням ним військового обов`язку, зокрема реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. З огляду на те, що спори з приводу проходження військової служби належать до юрисдикції адміністративних судів просила суд закрити провадження у справі.
6.           Також зазначала про відсутність спору між сторонами щодо того, з ким саме на сьогоднішній день проживає їх малолітній син. Посилалася на те, що вона дійсно після припинення спільного з позивачем проживання працює за межами території України, однак вони з ОСОБА_1 спільно вирішили, що за таких обставин їх малолітній син буде проживати в цей період разом з батьком. При цьому акцентувала увагу, що вона бере безпосередню участь у вихованні дитини. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7.           Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
8.           Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: кв. АДРЕСА_1 . 
9.           Встановлено факт самостійного виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , батьком ОСОБА_1 , починаючи з 19 лютого 2022 року.
10.        Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 147,20 грн. 
11.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи особливу прихильність ОСОБА_3 , бажання дитини та фактичне місце проживання сина з батьком, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
12.        Постановою Сумського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Страшком Є. В., задоволено частково.
13.        Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.
14.        Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.
15.        Змінено рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року в частині розподілу судових витрат.
16.        Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 073,60 грн.
17.        Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за апеляційний перегляд справи в розмірі 1 610,40 грн.
18.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки зазначене буде відповідати найкращим інтересам дитини. Судом враховано, що малолітній син сторін після припинення їхнього спільного проживання залишився проживати разом з батьком, який належним чином виконує свої обов`язки з виховання дитини, має належні умови для проживання, розвитку дитини, піклується про його здоров`я та не перешкоджає сину у спілкуванні з матір`ю.
19.        Водночас суд апеляційної інстанції вважав помилковими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком. Зазначено, що проживання дитини з батьком не підтверджує факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та не є достатнім для висновку про встановлення факту самостійного виховання дитини з її батьком. Судом встановлено, що ОСОБА_3 спілкується з матір`ю в телефонному режимі, вона періодично надсилає йому посилки з речами та подарунками, іноді надає кошти. Мати запрошує сина приїхати до неї у США та проживати разом з нею і навчатись в українській школі, але він не бажає цього робити, оскільки йому подобається жити разом з батьком, навчатися в школі і в футбольному клубі де у нього дуже багато друзів.

Узагальнені доводи касаційної скарги
20.        13 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кордюк В. П., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Сумського апеляційного суду 
від 16 вересня 2025 року, залишити в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року, яким позов задоволено в повному обсязі.
21.        Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, від 15 січня 2025 року у справі 
№ 760/2096/22, від 29 січня 2025 року у справі № 759/8056/22 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
22.     Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не урахував, що ОСОБА_2 не бере участі у повсякденному житті дитини, не здійснює її виховання, не контактує з дитиною належним чином. Її участь обмежується періодичними телефонними дзвінками та епізодичною фінансовою допомогою. Тобто мати дитини фактично усунулася від виконання своїх обов`язків з виховання й утримання дитини, а отже саме він, як батько, здійснює виховання дитини самостійно. Вважає, що апеляційний суд формально встановив участь матері ОСОБА_2 у вихованні ОСОБА_3 , а оскаржуване судове рішення не відповідає принципу найкращих інтересів дитини.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
23.        Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 592/20023/23, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
24.        28 жовтня 2025 року матеріали зазначеної вище цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
25.        07 листопада 2025 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат 
Кубанова А. М., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 їх спільного сина.
26.        Додатково зауважує, що вона вже тривалий час просить сина переїхати до неї в США, де вона створила для нього належні умови для проживання та розвитку, однак позивач, який має вплив на сина, заперечує проти цього. Акцентує увагу, що вона жодним чином не перешкоджає сину проживати з батьком, але прагне, щоб дитина проживала разом з нею у більш безпечному місці.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27.         ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13 березня 2013 року, актовий запис № 349.
28.        Згідно з інформацією, наданою Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, від 25 березня 2024 року 
№ 19-21038/18/24-Вих. ОСОБА_2 останній раз перетнула кордон в напрямку виїзду в пункті пропуску «Юнаківка» 23 лютого 2022 року.
29.        З висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради                від 27 серпня 2025 року № 1338/27.1-26 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своїм батьком - ОСОБА_1 .
30.        Згідно з актом обстеження умов проживання, складеного 21 серпня 
2025 року, дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: 
кв. АДРЕСА_1 , у квартирі, що належить на праві власності матері ОСОБА_1 - ОСОБА_6 . У дитини наявна своя окрема кімната, облаштована всіма необхідними меблями, предметами побуту. Дитина повністю забезпечена одягом відповідно до сезону, взуттям, продуктами харчування, канцтоварами, оргтехнікою тощо. Батько з сином багато часу проводять разом та мають дружні та близькі відносини. Фінансово дитину утримує батько. Під час проведення бесіди з малолітнім ОСОБА_3 дитина повідомила, що він з мамою періодично спілкується у телефонному режимі. Також дитина наголосила, що бажає проживати разом зі своїм батьком. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
31.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
32.        Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
33.        Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
34.        Спірні правовідносини стосуються визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та встановлення факту її одноосібного виховання батьком. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав, що визначення місця проживання ОСОБА_3 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 відповідатиме його найкращим інтересам. Судові рішення судів попередніх інстанцій в цій частині в касаційному порядку не оскаржуються.
35.        З огляду на доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перед Верховним Судом постало питання щодо законності та обґрунтованості судового рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання малолітнього ОСОБА_3 , його батьком ОСОБА_1 .
36.        Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
37.        Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
38.        Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
39.        Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
40.        Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
41.        Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
42.        У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
43.        Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
44.        Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
45.        Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
46.        Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
47.        СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
48.        Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
49.        Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
50.        Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
51.        Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
52.        Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
53.             Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
54.        Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
55.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
56.        Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам участі відповідачки у вихованні дитини у їх сукупності ( ОСОБА_3 спілкується з матір'ю, яка проживає за кордоном, періодично отримує від неї посилки з речами та час від часу грошові кошти, спір щодо матеріального забезпечення дитини між сторонами відсутній) та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
57.        Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд встановив формальну участь матері ОСОБА_2 у вихованні дитини є необґрунтованими. Колегія суддів зауважує, що обставини участі матері у вихованні дитини були встановлені, зокрема, на підставі пояснень дитини, заслуханих у суді апеляційної інстанції, а також активної позиції відповідачки щодо заперечення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема з підстав категоричної відмови позивача в евакуації їх спільного сина до більш безпечної країни та наявності у неї можливості забезпечити належні умови проживання та утримання малолітнього ОСОБА_3 . З позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , у зв`язку з ухиленням від виконання нею обов`язків щодо виховання дитини, ОСОБА_1 не звертався.
58.        З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини.
59.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
60.        Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
61.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
62.        Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
63.        Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
64.        Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
65.        З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кордюк В. П., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених                         статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції в оскарженій частині.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кордюк Віталій Петрович, залишити без задоволення.
2.           Постанову Сумського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                       Є. В. Синельников
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
                                                                                                В. В. Шипович