ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  	  	
Номер провадження 22-ц/821/1142/25 Справа № 711/8756/24 Категорія: 302070000  Головуючий по 1 інстанції Позарецька С.М. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.   	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 вересня 2025 року                                                                                             м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. 

секретар Любченко Т.М. 

учасники справи: 
позивач – Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси)
представник Черкаської міської ради – Коломієць Тетяна Валентинівна 
відповідач – ОСОБА_1 
представник відповідача – адвокат Прядка Віталій Михайлович

особа, що подала апеляційну скаргу: представник відповідача – адвокат Прядка Віталій Михайлович

       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Прядки Віталія Михайловича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2025 року у справі за позовом Черкаської окружної прокуратури в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії.
В позовній заяві позивач просить:
усунути перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно – торгівельний павільйон загальною площею 30 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2034832171101, номер відомостей про речове право – 35563134) за ОСОБА_1 ;
усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно – торгівельний павільйон загальною площею 30 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2034832171101, номер відомостей про речове право – 35563134);
стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19 лютого 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на торгівельний павільйон, загальною площею 30 кв.м по АДРЕСА_1 .
Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості зазначено технічний паспорт № 16-17 від 17 лютого 2020 року (виданий ТОВ «Гет Текнолоджі»), паспорт прив`язки тимчасової споруди № НОМЕР_1 від 16 листопада 2017 року, наказ про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд № 3161-а від 27 листопада 2019 року, виданий Департаментом архітектури та містобудування.
Державним реєстратором Виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області Цьопою Б.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 лютого 2020 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. 
За результатами опрацювання загальнодоступних даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua) встановлено, що відсутня інформація про наявність дозвільних документів на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Згідно листа Виконавчого комітету Черкаської міської ади від 18 вересня 2024 року містобудівні умови та обмеження на розташування об`єкту нерухомості по АДРЕСА_1 не надавалися, адреса не присвоювалася.
Таким чином підставою виникнення права власності на вищевказаний громадський будинок та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стали технічний паспорт, паспорт прив`язки тимчасової споруди, наказ про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд, який не видавався.
Державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
В свою чергу, Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.
Позивачем вказано, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Разом з тим, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, такий наказ відсутній.
Згідно із інформацією виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18 вересня 2024 № 13391/19809-01-11 наказ про присвоєння адреси об`єкту нерухомості не приймався. Враховуючи, що ОСОБА_1 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю. На думку позивача, спосіб захисту ним обрано вірно.
Позивач вважає, що приватні інтереси ОСОБА_1 у володінні самовільно збудованим нерухомим майном по АДРЕСА_1 не перевершують загальні інтереси територіальної громади м. Черкаси у контролі за комунальним майном, а відповідач не понесе надмірний тягар у зв`язку з знесенням тимчасової споруди.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2025 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно – торгівельний павільйон, площею 30 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2034832171101, номер відомостей про речове право – 35563134) за ОСОБА_1 .
Усунуто перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно – торгівельний павільйон, площею 30 кв.м., який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2034832171101, номер відомостей про речове право – 35563134).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 4 844 грн. 80 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із незаконності та безпідставності державної реєстрації права власності спірного майна за відповідачем та проведення ним самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності.
Суд першої інстанції вважав, що зазначені підстави свідчать про необхідність скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно за відповідачем та зобов`язання останнього його знести.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Прядка В.М. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.
Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення вказаної справи. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач є власником спірного об`єкта нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2007 року, згідно з яким сторони в належній формі дійшли згоди з усіх істотних умов, а тому ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення торгівельного павільйону, загальною площею 30 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 .
Приписів відносно наявності порушень з боку відповідача щодо вказаного об`єкта нерухомого майна не виносилось.
Оскільки право власності відповідача на нерухоме майно було належним чином зареєстроване (тобто підтверджена законність його виникнення) у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення вимог про знесення самочинно збудованого майна.
Також скаржник, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22 та вважає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є самочинним будівництвом, є неналежним способом захисту порушеного права. Суд помилково вказав про негаторний спосіб захисту порушених прав позивача у цій справі.
Крім того, Черкаська міська рада з 13 травня 2016 року достеменно знала про використання земельної ділянки відповідачем, однак заперечень стосовно цього тривалий час не мала, чим застосувала принцип мовчазної згоди згідно вимог ЗУ «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Вказано, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки право власності за ОСОБА_1 було зареєстровано 19 лютого 2020 року, проте, прокурор звернувся до суду лише 07 листопада 2024 року та не довів того, що він не міг дізнатися про порушене право раніше.
У відзивах на апеляційну скаргу, які надійшли на адресу Черкаського апеляційного суду від Черкаської окружної прокуратури та Черкаської міської ради вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду. Зазначено, що відповідачем було зареєстровано право власності на майно як об`єкт нерухомості, в той час як це майно не має ознак нерухомості, а є по своїй суті тимчасовою спорудою, а тому проведення такої реєстрації суперечить вимогам ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки спірний об`єкт збудований за відсутності дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва не виділялась, він має статус самочинного будівництва, тому підлягає знесенню. Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував всі обставини справи, правильно застосував норми матеріального права не допустив порушень норм процесуального права та ухвалив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 листопада 2024 року № 402584180 (щодо об`єкту) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2034832171101, тип об`єкта: торгівельний павільйон, загальна площа 30 кв.м; адреса: АДРЕСА_1 ; нежитлова будівля, А-І, дата, час державної реєстрації: 19 лютого 2020 року, 14:20:26, підстава: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 35563134 від 19 лютого 2020 року, ОСОБА_2 , виконавчий комітет Мошнівської сільської ради Черкаського району, Черкаської області; документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер 16-17, виданий 17 лютого 2020 року, видавник ТОВ «Гет Текнолоджі», наказ про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд, серія та номер 3161-а, виданий 27 листопада 2019 року, видавник: Департамент архітектури та містобудування, паспорт прив`язки тимчасової споруди, серія та номер 736, виданий 16 листопада 2017 року, видавник Департамент архітектури та містобудування, розмір частки 1; власник ОСОБА_1 номер запису про право власності: 32420756; відомості внесено до Реєстру: 19 лютого 2020 року.
Вказана інформація наявна і у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 лютого 2020 року № 200929258, який сформований  ОСОБА_2 , виконавчий комітет Мошнівської сільської ради Черкаського району, Черкаська область; підстава формування витягу: заява з реєстраційним номером заяви 38544990 від 19 лютого 2020 року14:20:26, заявник ОСОБА_1 .
Крім того, ОСОБА_1 особисто 19 лютого 2020 року звернувся із заявою (реєстраційний номер заяви 38544990 від 19 лютого 2020 року 14:20:26) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тип права власності: право власності; форма: приватна; щодо торгівельного павільйону, як зазначено за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51216141 від 19 лютого 2020 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно Цьопа Б.А. вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на торгівельний павільйон, що розташований: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 і відкрив розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.
За даними листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18 вересня 2024 року № 13391/19809-01-11, Черкаською міською радою рішення щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 у користування не приймалось. Рішенням Черкаської міської ради від 13 травня 2016 року № 2-622 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, серед яких, відмовлено в оформленні земельної ділянки орієнтовною площею 0,0015 га по АДРЕСА_2 . Крім того, зазначено, що по АДРЕСА_1 оформлено паспорт прив`язки на розміщення тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 від 16 листопада 2017 року № 736, термін дії паспорту прив`язки сплив 17 жовтня 2022 року, проте, фактичне місце розміщення ТС не відповідає схемі розміщення вказаній у паспорті прив`язки.
Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2016 року у адміністративній справі № 712/8359/16-а за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування рішень міської ради, визнання права на оренду землі, - суд визнав протиправним та скасував рішення Черкаської міської ради від 13 травня 2016 року за № 2-622, 2-623 від 13 травня 2016 року «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».
На час розгляду даної цивільної справи рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою не приймалось.
За даними листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради №15539/25941-01-11 від 22 жовтня 2024 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2034832171101, в користування ОСОБА_1 не передавалася.
За даними листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради №15536/25939-01-11 від 22 жовтня 2024 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2034832171101, в користування ОСОБА_1 не передавалася. Містобудівні умови і обмеження та паспорт прив`язки на розміщення нежитлової будівлі, за цією адресою, площею 30 кв.м не надавалися і адреса не присвоювалася.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 13 Конституції України, ст. 1 ЗК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 14 Конституції України).
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Незаконне та безоплатне використання землі ослаблює економічні основи органів місцевого самоврядування, що потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України особа може набути право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) нею. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. При цьому, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі - Порядок).
Згідно пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідно до ч.2 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ДБН В.2.2-23:2009, малі архітектурні форми - павільйони, кіоски, торговельні намети, рундуки тощо переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо).
Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року. Відповідно до пункту 3 зазначеної постанови, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Відповідно п. 4 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Згідно ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Відповідно до пункту 10-1 Порядку, державним реєстратором, під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт.
Системний аналіз законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/6902/19.
Результат аналізу статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, відповідно до наведених вище положень законодавства та норм ч. 2 ст. 376 ЦК України, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, частини четвертої цієї статті.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі наданих до суду доказів, що подані ОСОБА_1 для реєстрації права власності на торговий кіоск документи, не відповідали вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Крім того, судом першої інстанції правильно враховано, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після, - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування, зокрема і ОСОБА_1 .
Державний реєстратор не отримував від заявника-відповідача документів щодо відведення під наявний об`єкт нерухомого майна відповідної земельної ділянки чи технічної документації, погодженої у встановленому порядку, щодо розробленого проекту землеустрою.
Таким чином, є обґрунтованим висновок суду, що державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, було порушено вимоги пунктів 2, 3 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Надання адреси об`єктам у місті Черкаси відноситься до повноважень міської ради, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
За інформацією листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 22 жовтня 2024 року, об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 2034832171101, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 адреса не присвоювалась.
Відповідності до ст. 12 ЗК України, розпорядження землями територіальних громад, надання їх у власність або користування належить до виключної компетенції міської ради.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Отже, Черкаська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний спірний об`єкт. При цьому, відбулася зміна обсягу правомочностей Черкаської міської ради, зокрема, щодо розпорядження належної їй земельною ділянкою під нерухомим майном.
Згідно з ч.1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч.4 ст. 373 ЦК України).
Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного Кодексу України), при цьому, такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч.3 ст. 375 ЦК України).
Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст.ст. 27, 29-31 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (ст.ст. 34, 37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п.5 ч.5 ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною 8 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного Кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Відповідно до змісту ч.4 ст. 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Вказаною нормою імперативно визначено, що: самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
При цьому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тобто, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь який інший спосіб, окрім визначеного ст. 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті.
Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені ст. 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2034832171101, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом та відхиляє доводи апеляційної скарги про законність набутого ОСОБА_1 права власності на спірне майно, яке пройшло державну реєстрацію. 
Згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Посилання скаржника на викопіювання з плану міста з місцем розташування існуючого торгівельного павільйону, зазначення у технічному паспорті на кіоск та його розташування на інвентаризаційному плані, а також відсутність приписів уповноважених органів щодо наявності порушень в діях відповідача з приводу використання земельної ділянки комунальної власності зазначених висновків не спростовують, адже не доводять, що відповідач у встановленому законом порядку набув у власність спірне нерухоме майно.
Ч.1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з приписами ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 910/14524/19 виснував, що особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
Оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.
Належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали.
За змістом ч.7 ст. 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил.
У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст. 376 ЦК України) (висновок Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 910/7141/13).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За приписами ст.ст. 187, 188 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.
За змістом ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Підпунктом 6 п.2 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Оскільки документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку відсутні, спірна земельна ділянка безпідставно зайнята самочинно збудованим майном, що належить відповідачу.
Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 відсутні.
Враховуючи вищеприведені норми чинного законодавства, висновки Верховного Суду та наявні матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не набув. До того ж у відповідача були відсутні дозвільні документи, які давали право на виконання підготовчих та будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , тому вказане будівництво є сасмочинним.
Щодо обраного прокурором способу захисту слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 ЦК України.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).
Предметом спору у даній справі є вимоги немайнового характеру про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно та знесення самочинно збудованого нерухомого майна.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.
Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем таких обставин: 
1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 
2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 
3) вчинення цих дій саме відповідачем.
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що:
«негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач  обрав належний спосіб захисту, оскільки земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво із володіння територіальної громади не вибувала, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. Порушення інтересів держави в особі територіальної громади полягає в фактичному її зайнятті відповідачем та її обтяження наявністю запису про нерухоме майно, розміщене на ній, що створює перешкоди позивачу ефективно користуватись та розпоряджатись належною земельною ділянкою.
Знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що:
«109. у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки, суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому, у разі його задоволення, відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невірно обраного прокурором способу захисту порушеного права та доводи, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно у даному випадку є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права, оскільки наявність відповідного запису у державному реєстрі безумовно порушує права власника земельної ділянки, де знаходиться нерухоме майно, яким фактично користується відповідач, та як в іншому разі, відповідач залишатиметься титульним володільцем відповідного майна, чим обтяжуватиме права щодо земельної ділянки на якій таке майно розташовано.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у частині пропорційності втручання у мирне володіння відповідачем спірним майном, оскільки наявність на вказаній земельній ділянці зареєстрованого з порушенням вимог закону нерухомого майна ОСОБА_1 зумовлює значні обмеження Черкаській міській раді та унеможливлює реалізацію нею права на вільне розпорядження та використання земельної ділянки в інтересах територіальної громади.
Що стосується посилань скаржника на пропуск строків позовної давності, то колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц пункти 52, 96, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц пункт 7.34, пункти 241, 243 постанови від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Відтак, суд першої інстанції у цій справі вірно вказав, що позивачем обрано належний спосіб захисту, а тому доводи відповідача щодо неналежного способу захисту та пропуску позивачем строків позовної давності є безпідставними.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними в апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Прядки Віталія Михайловича  залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 29 вересня 2025 року.

Судді