ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  912/2404/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
за участю представників:
третіх осіб - ОСОБА_2.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу ОСОБА_1  
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2025 (судді: Чус О. В. - головуючий, Дармін М. О., Кощеєв І. М.) і рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2024 (суддя Кабакова В. Г.) у справі
за позовом  ОСОБА_1 
до Знам`янської міської ради Кіровоградської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
про визнання незаконними та скасування рішень, стягнення 1 225 694,32 грн збитків та 150 000,00 грн моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулася до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Знам`янської міської ради Кіровоградської області (далі - Знам`янська міськрада) про: 1) визнання незаконним і скасування рішення Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (між будинками № 4 та АДРЕСА_1 )" (далі - рішення від 23.09.2016 № 448); 2) визнання незаконним і скасування рішення Знам`янської міськради від 21.10.2016 № 499 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (між будинками № 1 та АДРЕСА_2 )"; 3) стягнення зі Знам`янської міськради збитків (упущеної вигоди) у сумі 1 181 500,00 грн; 4) стягнення зі Знам`янської міськради збитків в розмірі 44 194,32 грн, які позивачка сплатила згідно з постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 340/4597/20 за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб за 2018 рік за земельні ділянки за договорами оренди землі від  27.01.2009, що були вилучені у позивача; 5) стягнення зі Знам`янської міськради моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн.
1.2. На обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що на підставі договорів оренди землі, укладених зі Знам`янською міськрадою, вона набула право користування спірними земельними ділянками. У подальшому позивачка та ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ) уклали інвестиційний договір від 21.09.2016 з метою забудови цих земельних ділянок. Однак, під час дії цього інвестиційного договору відповідач прийняв протиправні рішення від 23.09.2016 № 448 і від 21.10.2016 № 499 у зв`язку з чим інвестиційний договір не був належним чином виконаний сторонами. Таким чином, внаслідок протиправних рішень відповідача було заподіяно позивачці збитки у виді упущеної вигоди, а також нанесено моральну шкоду.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2024 позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано рішення Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто зі Знам`янської міськради в дохід Державного бюджету України 4294,40 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України 2147,20 грн судового збору.
Аргументуючи судове рішення в частині задоволення позову,  суд першої інстанції виходив із встановлених обставин незаконності розірвання договорів оренди та вилучення із користування позивачки спірних земельних ділянок. Поза тим, оскільки договір оренди земельної ділянки від 27.01.2009 був розірваний за рішенням суду (заочне рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області у справі № 389/578/18) і таке рішення набрало законної сили 06.12.2018, то господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що скасування рішення від 21.10.2016 № 499 про розірвання такого договору та вилучення земельної ділянки не призведе до захисту прав позивачки щодо оренди земельної ділянки та її повернення. Звідси суд визнав обґрунтованим позовом лише в частині визнання незаконним і скасування рішення від 23.09.2016 № 448.
Відмовляючи у позові про стягнення збитків, упущеної вигоди та моральної шкоди, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачкою не доведено належними доказами позовні вимоги у цій частині.
2.2. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2025 рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2024 у цій справі залишено без змін із тих самих підстав.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із ухваленими у справі рішенням і постановою, ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою (з урахуванням уточнень), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2024 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2025 в частині відмови у визнанні незаконним і скасуванні рішення від 21.10.2022 № 499, стягненні 1   181 500,00 грн збитків (упущеної вигоди), 150 000,00 грн моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Водночас скаржниця просить змінити резолютивну частину рішення та постанови в частині відмови стягнення з відповідача на користь позивачки збитків у розмірі 44194,32 грн, сплачених позивачкою згідно з постанови Третього апеляційного суду від 28.06.2022 у справі № 340/4597/20. Крім того, у разі неявки скаржниці або неявки її представника, скаржниця просила розглядати справу за наявними в справі доказами.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржниця посилається на положення пунктів 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1, 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а саме (1) неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 910/2164/18, від 08.07.2019 у справі № 908/156/18, від 11.12.2019 у справі № 320/4938/17, від 17.12.2019 у справі № 641/1793/17, від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18, від 15.10.2019 у справі № 813/8801/14, від 26.11.2019 у справі № 922/643/19 щодо преюдиції; у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 910/12405/21, від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20 щодо ефективного способу захисту; у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 569/15646/16-ц, від 16.02.2024 у справі № 910/10309/21 щодо повороту виконання судового рішення; (2) відсутність висновку Верховного  Суду щодо застосування статей 13, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України у сукупному контексті цієї справи; відсутність висновку Верховного Суду щодо того, яким чином має враховуватися підтверджена протиправна поведінка органу влади у попередній період, якщо вона стосується того ж суб`єкта, але різних складів органу, це створює реальну правову невизначеність щодо наслідків такої поведінки у спорах про відшкодування шкоди, виконання договорів, правомірність дій органу тощо. Скаржниця також стверджує, що (3) суд не дослідив обставини, які мають значення для вирішення справи; (4) необґрунтовано не врахував пояснення у клопотанні (заяві) позивача від 14.05.2024 щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; висновки судів, викладені в судових рішеннях, не відповідають матеріалам справи. Також за доводами скаржниці, суди не здійснили оцінки письмових доказів відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України; не врахували принцип добросовісності і змагальності сторін, закріплений у статті 13 Господарського процесуального кодексу України; порушили приписи статті 74 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою належні та допустимі докази підлягають обов`язковій оцінці; не взяли до уваги обставини, встановлені у пов`язаній судовій справі, що набрала законної сили, попри їхню преюдиційність відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України; суди не надали жодної оцінки письмовим поясненням третіх осіб, зокрема членів родини інвестора стосовно виконання інвестиційного договору, відмови інвестора від участі в інвестиційному договорі. Разом із тим, скаржниця зазначає, що попередні судові інстанції, розглядаючи питання про скасування рішення від 21.10.2016 № 499 не надали оцінки його змісту та підставам прийняття, тоді як позивачка у своїх письмових поясненнях та заяві до суду першої інстанції від 14.05.2024 чітко вказувала, чому скасування цього рішення відновить її порушені права. 
Крім того ОСОБА_1 наголошує, що належним чином довела підстави для нарахування збитків у виді упущеної вигоди та моральної шкоди.
3.2. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у відзивах на касаційну скаргу підтримали доводи касаційної скарги позивачки та просили її задовольнити.
3.3. Від Знам'янської міськради надійшов відзив на касаційну скаргу, в кому рада просить поновити строк на його подання та врахувати викладені у ньому доводи. 
3.4. Від ОСОБА_1 надійшли пояснення щодо відзивів на касаційну скаргу.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке. 
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, між ОСОБА_1 та Знам`янською міськрадою були укладені договори оренди землі щодо таких земельних ділянок:
1) на АДРЕСА_5, площею 109,35 м^2, для розміщення магазину, кадастровий номер 3510600000:50:053:0009, договір б/н 2009 року, зареєстрований у Знам`янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.04.2009 за № 040937100007, строк дії договору до 01.03.2057 (далі - договір-1);
2) на АДРЕСА_5, площею 98,1 м^2, для розміщення магазину, кадастровий номер 3510600000:50:053:0008, договір б/н 2009 року, зареєстрований у Знам`янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.04.2009 за № 040937100008, договір укладено до 01.03.2057 (далі - договір-2). Між сторонами 29.12.2018 до цього договору укладено додаткову угоду щодо орендної плати;
3) на АДРЕСА_3 (між будинками № 1 і № 11) загальною площею 720,0 м^2 для будівництва та обслуговування соціально-побутового торговельного комплексу з дитячим майданчиком, кадастровий номер 3510600000:50:138:0032, договір б/н від 27.01.2009, зареєстрований у Знам`янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2009 за № 040937100005, договір укладено до 01.12.2033 (далі - договір-3);
4) на АДРЕСА_3 (між будинками № 4 і № 12) загальною площею 1260,0 м^2 для будівництва та обслуговування соціально-побутового торговельного комплексу з дитячим майданчиком, кадастровий номер 3510600000:50:153:0047, договір б/н від 27.01.2009, зареєстрований у Знам`янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2009 за № 040937100004, договір укладено до 01.12.2033 (далі - договір-4).
01.08.2016 позивачка звернулася до Знам`янської міськради за погодженням на надання земельної ділянки загальною площею 1260 м^2 (договір-4) в суборенду учасникам АТО безкоштовно без зміни цільового призначення.
У листі від 31.08.2016 міськрада повідомила позивачку про заперечення щодо передачі орендованої земельної ділянки в суборенду.
17.03.2017 позивачка звернулася до Знам`янської міськради із заявою про видачу містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок, які перебувають в неї в оренді відповідно до договорів-3-4, та отримала відповідь про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок, кадастрові номери 3510600000:50:138:0032, 3510600000:50:153:0047 у зв`язку з вилученням в неї цих земельних ділянок відповідно до рішень Знам`янської міськради від 21.10.2016 № 499 та від 23.09.2016 № 448.
Так, згідно з рішенням Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 )" у зв`язку з тим, що у орендаря відсутні дозвільні документи для проведення будівництва, що земельна ділянка протягом трьох років із моменту укладення договору оренди не була забудована, існує заборгованість з орендної плати, керуючись статтями 12, 141, 189 Земельного кодексу України, статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", міськрадою вирішено: 
1. Вилучити земельну ділянку у гр. ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 (між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 ) площею 1260 м^2, кадастровий номер  3510500000501530047, надану для будівництва та обслуговування соціально-побутового торговельного комплексу з дитячим майданчиком. 
2. Розірвати договір оренди землі від 27.01.2009, укладений між Знам`янською міськрадою та гр. ОСОБА_1 .
Згідно з рішенням Знам`янської міськради від 21.10.2016 № 499 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 ) у зв`язку з тим, що у орендаря відсутні дозвільні документи для проведення будівництва, що земельна ділянка протягом трьох років з моменту укладення договору оренди не була забудована, існує заборгованість з орендної плати, керуючись статтями 12, 141, 189 Земельного кодексу України, статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", міськрадою вирішено: 
1. Вилучити земельну ділянку у гр. ОСОБА_1  на АДРЕСА_3 (між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 ) площею 720 м^2, кадастровий номер 3510600000:50:138:0032, наданої для будівництва та обслуговування соціально-побутового торговельного комплексу з дитячим майданчиком. 
2. Розірвати договір оренди землі від 23.02.2009 № 040937100005, укладений між Знам`янською міськрадою та гр. ОСОБА_1 ..
Оскаржувані рішення приймались за зверненнями мешканців та депутата Знам`янської міськради.
Також суди установили, що 21.09.2016 між ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_5 (інвестор) укладений інвестиційний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Писаковською О. І., зареєстровано в реєстрі за № 1257. 
Пунктами 1.1, 1.2 договору передбачено інвестування інвестором коштів в будівництво об`єкта інвестування соціально-побутових торговельних комплексів приблизною площею 900,00 м^2 та 500,00 м^2 на земельних ділянках, які перебувають в оренді у замовника та розташовані за адресами: земельна ділянка площею 1260,00 м^2 м. Знам`янка вул. Привокзальна (між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 ); земельна ділянка площею 720,00 м^2  м. Знам`янка вул. Привокзальна (між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 ).
Земельні ділянки перебувають в оренді у замовника відповідно до договорів оренди землі від 27.01.2009, зареєстрованих у Знам`янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 23.02.2009 за № 040937100005, № 040937100004.
Інвестування здійснюється у формі капітальних вкладень інвестора в об`єкт інвестування у виді грошових коштів - орієнтовний розмір становить 500 000,00 грн (пункт 2.1 інвестиційного договору).
Відповідно до пункту 6.1 інвестиційного договору за виконання обов`язків, визначених цим договором з дня підписання акта розподілу площі об`єкта інвестування (акт приймання-передавання частин об`єкта інвестування): замовник отримує право на 25 % площ приміщень об`єкта інвестування (пункт 6.1.1); інвестор отримує право власності на 75 % площ приміщень об`єкта інвестування (пункт 6.1.2).
Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до дня його остаточного виконання, але не пізніше терміну дії договорів оренди земельних ділянок, а саме до 31.12.2033 (пункт 7.1 інвестиційного договору).
За змістом пункту 11.1 інвестиційного договору інвестор щомісяця сплачує замовнику грошової суму в розмірі 8500,00 грн, яку останній використовує на власний розсуд як свій прибуток.
Згідно з пунктами 11.3, 11.4 інвестиційного договору він достроково підлягає розірванню за взаємною згодою сторін або у порядку порушення однією із сторін зобов`язань за цим договором за заявою іншої сторони. Всі суперечки сторін з предмету цього договору, неврегульовані шляхом переговорів, належать розв`язанню в судовому порядку згідно з чинним законодавством України.
З жовтня 2016 року і до березня 2017 року інвестор сплачував кошти замовнику за інвестиційним договором, що підтверджується копіями наданих рахунків та квитанцій про сплату коштів, однак з квітня 2017 року припинив виконання зобов`язань за таким договором, у тому числі в частині щомісячної оплати замовнику коштів у розмірі 8500,00 грн відповідно до пункту 11.1 інвестиційного договору. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (інвестор) помер, а його спадкоємці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6  28.09.2021 звернулись до ОСОБА_1 із нотаріально посвідченою заявою про розірвання інвестиційного договору, укладеного між нею та ОСОБА_5 , утім згоди не було досягнуто.
Попередні судові інстанції у справі, що розглядається, також з`ясували, що ОСОБА_1 не погодилася із рішеннями Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 )", від 21.10.2016 № 499 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 )" у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом про визнання їх незаконними та скасування, що, серед іншого, є наразі предметом позову у цій справі.
Згідно з ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.10.2019 (провадження №2-а/389/101/19) відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Знам`янської міськради про визнання протиправними та скасування рішень Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 )" та від 21.10.2016 № 499 "Про вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 )" (провадження №2-а/389/101/19).
Ухвалою від 24.09.2021 відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю на розгляд Кіровоградського окружного адміністративного суду Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Знам`янської міськради про визнання протиправними та скасування рішень відповідача закрито; роз`яснено, що розгляд такої справи проводиться в порядку цивільного судочинства.
02.09.2021 (тобто до закриття провадження у справі № 2-а/389/101/19) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили позов до Знам`янської міськради та ОСОБА_3 , вказавши як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання протиправними та скасування рішень, відшкодування збитків у виді стягнутої орендної плати та упущеної вигоди, стягнення коштів за інвестиційним договором, відшкодування моральної шкоди. Зокрема, позивачі просили (з урахуванням змін) визнати протиправним і скасувати рішення Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448, від 21.10.2016 № 499; стягнути зі Знам`янської міськради на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 146 891,93 грн за рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 340/4597/20, яким задоволено адміністративний позов Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу та стягнуто податкову заборгованість з орендної плати з фізичних осіб за 2018, 2019, 2020 роки в сумі 118 768,10 грн, в т. ч. 117 768,10 грн основного зобов`язання та 1000,00 грн штрафних (фінансових) санкцій, та згідно з повідомленням-рішенням за 2021 рік на суму 28 123,51 грн за оренду землі; стягнути зі Знам`янської міськради на користь ОСОБА_1 150000,00 грн моральної шкоди; стягнути зі Знам`янської міськради на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 25 500,00 грн коштів за інвестиційним договором від 21.09.2016 за період із 02.09.2018 по 05.12.2018; стягнути зі Знам`янської міськради на користь ОСОБА_1 за період з 06.12.2018 по 11.12.2033 кошти в розмірі 1 538 500,00 грн неотриманого прибутку (упущеної вигоди), які ОСОБА_1 могла отримати щомісяця у розмірі 8500,00 грн за звичайних умов за інвестиційним договором від 21.09.2016.
18.10.2021 ОСОБА_3 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про розірвання інвестиційного договору від 21.09.2016.
Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.05.2022 у справі № 389/2534/21, з урахуванням ухвали Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08.07.2022 про виправлення описки у мотивувальній частині рішення суду, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Знам`янської міськради та ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448 і від 21.10.2016 № 499. Стягнуто зі Знам`янської міськради на користь ОСОБА_1 неотриманий прибуток (упущеної вигоди) за період з 06.12.2018 по 11.12.2033 в розмірі 1 538 500,00 грн та 25 000,00 грн моральної шкоди. Стягнуто зі Знам`янської міськради на користь ОСОБА_2 25 000,00 грн моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено та розірвано інвестиційний договір від 21.09.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 
В апеляційному порядку це рішення переглядалось лише в частині задоволених позовних вимог позивачів за первісним позовом.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 27.12.2022 рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.05.2022 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Знам`янської міськради про визнання протиправними та скасування рішень, відшкодування збитків (упущеної вигоди), моральної шкоди скасовано, а провадження у справі у цих частинах закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 її право звернення з позовом до Знам`янської міськради про визнання протиправними та скасування рішень, відшкодування збитків та моральної шкоди до господарського суду. Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.05.2022 в частині вирішення позову ОСОБА_2 до Знам`янської міськради про відшкодування моральної шкоди скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Знам`янської міськради про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю.
Верховний Суд постановою від 22.09.2023 постанову Кропивницького апеляційного суду від 27.12.2022 року залишив без змін.
Заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області у справі № 389/578/18 позов Знам`янської міськради до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки задоволено, розірвано договір оренди землі площею 720,0 м^2 від 27.01.2009, укладений між Знам`янською міськрадою і ОСОБА_1 , який зареєстрований у Знам`янському міськрайонному відділі Кіровоградської області регіональної філії Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі вчинено запис від 23.02.2009 за № 040937100005, кадастровий номер земельної ділянки 3510600000501380032. Це заочне рішення суду не скасовувалося і не оскаржувалося, набрало законної сили 06.12.2018.
Також було установлено, що Головне управління ДПС у Кіровоградській області звернулося до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету м. Знам`янка Кіровоградської області податкову заборгованість з орендної плати з фізичних осіб за 2018, 2019, 2020 роки в сумі 118 768,10 грн, а саме основного зобов`язання в розмірі 117 768,10 грн, штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що за відповідачем рахується податковий борг, що виник на підставі винесених податкових повідомлень-рішень; позивачем вживалися заходи щодо стягнення з відповідачки заборгованості у встановленому законодавством порядку, проте борг у добровільному порядку не сплачений.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 340/4597/20 позов задоволено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 340/4597/20 рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 340/4597/20 скасовано та ухвалено нове рішення. Адміністративний позов Головного управління ДПС у Кіровоградській області задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України податковий борг з орендної плати з фізичних осіб в загальному розмірі 49 969,80 грн.
Савельєва І. С. оскаржила в судовому порядку податкові повідомлення-рішення від 18.04.2018 № 2692644-5302-1126, № 2692649-5302-1126, № 2692647-5302-1126; від 19.04.2018 № 32006-5302-1126 від 16.11.2018 № 0104415306; від 27.05.2019 № 6130575-5306-1128, № 6130574-5306-1128, № 6130570-5306-1128; від 25.05.2020 № 141619-5308-1128, № 141618-5308-1128, № 141617-5308-1128.
У постанові від 28.06.2022 зазначено, зокрема: "Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року в адміністративній справі № 340/434/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № 6130575-5306-1128, № 6130574-5306-1128, № 6130570-5306-1128 від 27.09.2019 , № 141619-5308-1128, № 141618-5308-1128, № 141617-5308-1128 від 25.05.2020 на загальну суму 67 798,30 грн.
Викладене свідчить про узгодженість суми податкового боргу ОСОБА_1 з орендної плати з фізичних осіб в частині суми 49 969,80 грн (117 768,10 грн - 67 798,30 грн).
Враховуючи відсутність доказів самостійної сплати ОСОБА_1. податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб в розмірі 49 969,80 грн, наявні підстави для його стягнення з неї в примусовому порядку".
У справі № 340/434/21 ОСОБА_1. оскаржувалися податкові повідомлення-рішення від 18.04.2018 № 2692644-5302-1126, № 2692649-5302-1126, № 2692647-5302-1126, від 19.04.2018 № 32006-5302-1126 за 2018 рік, а також податкові повідомлення рішення, якими визначено грошове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік та за 2020 рік.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 18.04.2018 № 2692649-5302-1126, від 27.09.2019 № 6130575-5306-1128, від 25.05.2020 № 141619-5308-1128, від 16.11.2018 № 0104415306 у повному обсязі, а також податкові повідомлення-рішення від 18.04.2018 № 2692644-5302-1126 в частинні нарахування орендної плати з фізичних осіб у розмірі 1 359, 65 грн; від 27.09.2019 № 6130570-5306-1128 в частинні нарахування орендної плати з фізичних осіб у розмірі 0,14 грн; від 25.05.2020 № 141617-5308-1128 в частинні нарахування орендної плати з фізичних осіб у розмірі 0,14 грн; від 18.04.2018 № 2692647-5302-1126 в частинні нарахування орендної плати з фізичних осіб у розмірі 0,31 грн; від 27.09.2019 № 6130574-5306-1128 в частинні нарахування орендної плати з фізичних осіб у розмірі 0,31 грн; від 25.05.2020 № 141618-5308-1128 в частині нарахування орендної плати з фізичних осіб у розмірі 0,31 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Третій апеляційний адміністративний суд ухвалою від 27.10.2021 у справі № 340/434/21 позов в частині позовних вимог про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень від 16.11.2018 № 0104415306, від 18.04.2018 № 2692644-5302-1126, від 18.04.2018 № 2692649-5302-1126, від 19.04.2018 № 32006-5302-1126, від 18.04.2018 № 2692647-5302-1126 залишив без розгляду.
Постановою від 27.10.2021 Третій апеляційний адміністративний суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 27.09.2019 № 6130575-5306-1128, від 27.09.2019 № 6130574-5306-1128, від 27.09.2019 № 6130570-5306-1128, від 25.05.2020 № 141619-5308-1128, від 25.05.2020 № 141618-5308-1128, від 25.05.2020 № 141617-5308-1128. Підставою для скасування слугувало "недоведення податковим органом розміру бази оподаткування та, відповідно, правомірності обрахунку розміру земельного податку, що узгоджується з судовою практикою Верховного Суду (постанови від 26.04.2021 у справі № 806/996/16, від 26.02.2019 у справі № 826/17070/16)".
4.3. Предметом позову у цій справі, що розглядається, є вимоги ОСОБА_1 до Знам`янської міськради про визнання незаконними і скасування рішень Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448, від 21.10.2016 № 499, стягнення 1 181 500,00 грн збитків (упущеної вигоди), 44 194,32 грн збитків в розмірі, який позивачка сплатила згідно з постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 340/4597/20, а також моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн.
4.4. Рішенням суду першої інстанції вказані вимоги задоволені частково. Визнано незаконним і скасовано рішення Знам`янської міськради від 23.09.2016 № 448. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю. 
4.5. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, покладеними в основу судового рішення про часткове задоволення позову.
4.6. Надаючи правову кваліфікація спірним правовідносинам, попередні судові інстанції виходили, зокрема, із того, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У пункті "в" статті 12 Земельного  України встановлено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на їх території, зокрема, належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу.
Підстави для припинення права користування земельною ділянкою передбачені статтею 141 Земельного кодексу України. Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Крім цього, стаття 143 Земельного кодексу України унормовує судовий порядок для примусового припинення прав на земельну ділянку, а також вичерпний перелік підстав для такого припинення, серед яких: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до статті 31 Закону України "По оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;  ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.  Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. 
Частиною 1 статті 32 Закону України "По оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. 
Положеннями статей 24, 25 Закону України "По оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.
Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно з положеннями статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Попередні судові інстанції установили, що відповідно до пунктів 9 спірних договорів оренди землі орендна плата вноситься орендарем у формі грошової орендної плати в гривнях із зазначенням способів внесення за земельні ділянки приватної власності, а за земельні ділянки державної або комунальної власності також із зазначенням відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки або розміру земельного податку. Щомісячна орендна плата за договором-3 становить 298,80 грн, за договором-4 - 522,90 грн.
Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії (пункт 10 договорів оренди землі).
Згідно з пунктами 38, 39 цих договорів  їх дія припиняється шляхом розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Водночас, як установили суди, у цих спірних договорах оренди землі відсутні терміни забудови земельних ділянок, лише вказано цільове призначення земельних ділянок - комерційне використання (пункт 16 договорів); земельні ділянки передаються для обслуговування соціально-побутового торговельного комплексу з дитячим майданчиком (пункт 15 договорів).
Господарські суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини та наявній у ній докази, урахувавши, у тому числі згадані вище судові провадження, зокрема у справі № 389/2534/21 (в якій, як вказали суди, наявні квитанції про сплату орендної плати з квітня 2009 року по листопад 2016 року), зазначили про сплату позивачкою орендної плати за користування земельними ділянками єдиним платежем без розмежування того, за яку саме земельну ділянку та, відповідно, за яким саме договором здійснюється оплата. Водночас заборгованості зі сплати орендної плати станом на час винесення оскаржуваних рішень судами не встановлено та протилежного відповідачем, як зазначили суди, не доведено. 
Суди також установили, що нездійснення забудови земельної ділянки протягом трьох років із моменту укладення договору оренди не визначена договором оренди та законом як підстава для припинення права оренди, а отже, відповідачем безпідставно прийнято рішення про розірвання договорів оренди землі та вилучення земельних ділянок із користування ОСОБА_1 
Разом із тим, оскільки договір оренди землі, про розірвання якого, зокрема, було прийнято оспорюване рішення від 21.10.2016 № 499, вже було розірвано за судовим рішенням у цивільній справі, то суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для визнання незаконним і скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування у судовому порядку, позаяк його скасування у наведеному випадку не забезпечує реального захисту прав позивачки щодо оренди відповідної земельної ділянки за встановлених фактичних обставин припинення орендних відносин щодо земельної ділянки на АДРЕСА_3 (між будинками № 1 та № 11) на підставі судового рішення, що набрало законної сили 06.12.2018. У контексті наведеного суди попередніх інстанцій зазначили, що реальний захист порушеного права можливий лише шляхом застосування такого способу захисту, який або поновлює право, або надає компенсацію за його втрату, що відповідає принципам процесуальної економії, ефективності правосуддя та верховенства права. Отже, скасування вказаного рішення не призведе до поновлення прав позивачки, яке вона вважає порушеним.
Звідси господарські суди першої та апеляційної інстанцій визнали обґрунтованими позовні вимоги лише в частині визнання незаконним і скасування рішення від 23.09.2016 № 448 у зв`язку з чим у позов у означеній частині задовольнили. 
Поза тим, попередні судові інстанції відмовили у позові про стягнення збитків, упущеної вигоди та моральної шкоди за недоведеності належними доказами позовних вимог у цій частині.
Щодо вимоги позивача про стягнення 44 194,32 грн збитків, то суди зазначили, що відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом статей 224, 225 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Згідно із частиною 4 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Однією з істотних умов договору оренди землі є в тому числі і орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (стаття 15 Закону України "Про оренду землі")
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (стаття 21 Закону України "Про оренду землі").
Позивачка посилалася на те, що понесла збитки та була вимушена сплатити нарахований податковим органом податок з ФО за 2018 рік за земельні ділянки (які у неї були вилучені та якими вона не могла користуватись у зв`язку з протиправними діями відповідача) за податковим повідомленням-рішенням від 18.04.2018 № 2692644-5302-1126 орендна плата з ФО за 2018 рік у сумі 16 070,68 грн, земельна ділянка за договором-3; за податковим повідомленням-рішенням від 19.04.2018 № 32006-5302-1126 орендна плата з ФО за 2018 рік у сумі 28 123,64 грн, земельна ділянка за договором-4. 
Попередні судові інстанції, зважаючи, серед іншого, на обставини, встановлені у адміністративній справі № 340/434/21, зазначили, що податковим органом були здійснені відповідні нарахування за умов чинності договорів оренди; наявність оспорюваних рішень відповідача не впливала, зокрема, на нарахування з орендної плати.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 1 181500,00 грн упущеної вигоди, то суди, зважаючи на встановлені обставини справи, положення, зокрема, статей 22, 1173 Цивільного кодексу України, стандарти доказування у господарському процесі, дійшли висновку, що позивачка не довела наявності реальної можливості отримання доходу за інвестиційним договором, причинно-наслідкового зв`язку між оспорюваними рішеннями міської ради та припиненням фінансування інвестиційного договору. Господарські суди зазначили, що станом на 01.06.2022 один із договорів оренди вже було розірвано, інвестиційний договір передбачав єдиний фіксований платіж у 8500,00 грн для обох земельних ділянок, водночас інвестор припинив внесення платежів ще у 2017 році, а у 2021 році помер. Звідси позивачкою належними доказами не доведено підстав для стягнення збитків у виді упущеної вигоди. 
Колегія суддів зазначає, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина 1 статті 1173 Цивільного кодексу України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина 1 статті 1174 Цивільного кодексу України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (йдеться також й про органи місцевого самоврядування) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21).
Звернення з вимогою про відшкодування збитків у виді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були би ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання (постанова Верховного Суду від 31.10.2023 у справі № 910/3317/21).
У виді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер). Вимоги про відшкодування упущеної вигоди не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та базуватися на прогнозах, а повинні мати чітке документальне пояснення. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення.
Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1 та 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Урахувавши наведені положення законодавства, дослідивши розрахунок суми збитків у виді упущеної вигоди, заявленої позивачкою до стягнення, та її доводи на обґрунтування понесення таких збитків, попередні судові інстанції констатували недоведення позивачкою підстав для покладання відповідальності на міську раду за припинення фінансування за інвестиційним договором. За встановлених судами обставин цієї справи дії міської ради не були прямою та визначальною причиною припинення інвестиційних платежів, а отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між оспорюваними рішеннями та заявленими позовними вимогами.
Поряд із тим, господарські суди визнали недоведеним і факт завдання моральної шкоди позивачці та її розмір у заявленій до стягнення сумі 150 000,00 грн.
Суди зазначили, що відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За змістом статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Господарські суди попередніх інстанцій, з урахуванням критеріїв доказування наведених вище, оцінили зазначені позивачкою обґрунтування на підтвердження понесення моральної шкоди та визнали недоведеними належними доказами підстави для відшкодування такої шкоди. Суди звернули увагу на те, що частина обґрунтувань взагалі стосувалася трудових відносин і діяльності ОСОБА_2 , а посилання позивачки на судові провадження не стосуються дій відповідача; позивачкою лише 28.12.2022 було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності; доказів, які би підтверджували протиправну поведінку відповідача, що спричинили душевні страждання чи інші види моральної шкоди у розумінні статті 23 Цивільного кодексу України, позивачкою не надано. Звідси суди висновували, що вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
4.7. Відповідно до положень частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
4.8. ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення у справі, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, пунктами 1, 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України,
4.9. Верховний Суд, переглянувши оскаржені судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке.
4.10. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
При цьому слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у якій передбачено таку підставу касаційного оскарження, як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
Проаналізувавши висновки, які викладені у вказаних скаржницею у касаційній скарзі постановах Верховного Суду щодо правила про преюдицію, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що питання застосування норми частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України вирішується судом у кожному конкретному випадку з огляду на предмет та підстави позову, фактичні обставини справи і не може залежати від висновку суду в одній окремо взятій справі. У цій справі, що розглядається, попередні судові інстанції за результатами оцінки наявних у справі доказів, а також зважаючи на судові рішення у справах, на які посилалася позивачка, не установили наявності усіх складових для покладення на відповідача відповідальності у виді відшкодування заявлених збитків, а також моральної шкоди у зв`язку з чим відмовили у задоволенні означених позовних вимог.
Щодо посилань на необхідність врахування судами судових рішень Верховного Суду стосовно способу захисту, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, та у вказаних скаржницею справах відмінні фактичні обставини справи, які мають юридичне значення, відповідно, й норми права застосовані судом з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування; різним є й суб`єктний склад сторін. У справі № 910/12405/21 спір стосувався визнання незаконними дій та бездіяльності ПАТ "Укренерго" стосовно надання/скасування/ ненадання наведених диспетчерских команд та визнанння незаконними дії ПАТ "Укренерго" щодо розрахунків небалансів електричної енергії АТ "ДТЕК Дніпроенерго". У справі № 910/14224/20  предметом позову є вимога про визнання припиненими всіх зобов`язань заводу перед банком за кредитним договором. Висновки у зазначених справах виокремлені скаржницею із контексту судових рішень безвідносно до спірних правовідносин та предмету спору у справі, що розглядається, тому вказані для порівняння судові рішення не можуть бути релевантними до обставин цієї справи.
Крім того, окремі частково процитовані скаржником висновки Верховного Суду щодо повороту виконання судового рішення стосуються процесуальних дій суду, проте у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, таке процесуальне питання не виникало і воно не стосується спірних правовідносин у цій справі. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність. 
Звідси здійснене господарськими судами в оскаржених судових рішеннях правозастосування та їх висновки, покладені в основу таких рішень у цій справі, не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції у вказаних у касаційній скарзі справах.
Водночас колегія суддів зазначає, що наявність чи відсутність підстав, з якими положення частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України пов`язують можливість звільнення орендаря від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використано ним через обставини, за які він не відповідає, не є предметом доказування у цьому спорі; вказаною нормою суди не керувалися, ухвалюючи судові рішення у справі, та її не застосовували, а тому Суд  не бере до уваги відповідні посилання у касаційній скарзі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з судовими рішеннями або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в таких рішеннях, не свідчить про їх незаконність. 
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Як свідчить зміст оскаржених судових рішень, господарські суди попередніх інстанцій оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності, що відповідає положенням частини 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Натомість доводи скаржниці фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень про часткове задоволення позову та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи, зробленими за результатом оцінки наявних у справі доказів, проте з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду.
З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови у справі з цієї підстави.
4.11. Поза тим, колегія суддів визнає необґрунтованими посилання скаржниці як на підставу касаційного оскарження на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Так, колегія суддів зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №    908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №    916/1828/22, від 30.05.2023 у справі №    918/707/22, від 23.05.2023 у справі №    910/10442/21, від 12.11.2020 у справі №    904/3807/19.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів не бере до уваги суперечливі твердження скаржниці про відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на одночасне посилання самої скаржниці у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду щодо застосування зазначеної процесуальної норми права. Між тим, випадки касаційного оскарження, передбачені частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взаємовиключні. З однієї сторони скаржниця посилається на неврахуванням висновків Верховного Суду щодо певної норми права, а з іншої - зазначає про необхідність їх формування. Водночас інші наведені у касаційній скарзі норми процесуального права - статті 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України стосуються, зокрема, процесуальних дій суду, загальних підходів до подання доказів, їх оцінки при з`ясуванні обставин будь-якої господарської справи, вимог до судового рішення і відсутність висновку щодо їх застосування (про що вказує позивачка) жодним чином не впливає на законність та обґрунтованість судових рішень у справі; оцінка доказів у цій справі здійснена судами з урахуванням конкретних обставин справи та сукупності наявних у ній доказів; порушень вказаних норм судом касаційної інстанції не доведено.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що у касаційній скарзі не наведено норм матеріального права щодо яких відсутній висновок про їх застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, а також аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, поданих сторонами доказів на обґрунтування своїх вимог і заперечень, та підстав для часткового задоволення позову. Скаржниця лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на її думку, відсутній правовий висновок суду касаційної інстанції, та у цій частині доводи фактично зводяться до незгоди скаржниці із прийнятими судовими рішеннями та спонукання суду касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів у справі, що, як уже зазначалося, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Отже, наведена скаржницею підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, теж не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.
4.12. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржниці на неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених      пунктами 1,      2,      3      частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених      пунктами      1,      2,      3      частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Проте скаржниця належним чином не обґрунтувала у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (на які посилався скаржниця) не знайшли підтвердження.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржниці про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за      умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених      пунктами      1,      2,      3      частини      2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
4.13. Водночас колегія суддів не бере до уваги посилання позивачки у касаційній скарзі на те, що суди на порушення норм процесуального права необґрунтовано, на її думку, не врахували пояснень викладених у заяві (клопотанні) позивачки від 14.05.2024, в прохальній частині якого вона просила суд вказати в рішенні суду всі обставини справи та докази, які були встановлені та досліджені в рамках цієї господарської справи, а також у цивільній справі № 389/2534/21, які мають значення для прийняття законного та справедливого рішення, а також необґрунтовано залишили без розгляду клопотання про витребування матеріалів вказаної цивільної справи. Так, за змістом частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Між тим, як уже зазначалося, попередні судові інстанції під час вирішення спору у цій справі дослідили обставини справи, оцінили наявні у ній докази, а також урахували наявність судових проваджень, на які посилалася позивачка на обґрунтовування своїх вимог, зокрема й судові рішення у цивільній справі № 389/2534/21, про що свідчить зміст оскаржених судових рішень.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
5.2. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею      300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судових рішень про часткове задоволення позову, в зв`язку з чим ухвалені у справі рішення та постанова підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржених судових рішень у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржницю.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2025 і рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2024 у справі № 912/2404/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                                     Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                                      Н. О. Багай
                                                                                                             Ю. Я. Чумак