КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
16 жовтня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/11829/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Слюсар Катерини Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Усатової І. А.
від 14 квітня 2025 року
у цивільній справі № 361/10062/21 Солом`янського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков Валерій Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин Андрій Миколайович
про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2021 року позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2821 від 02.11.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим Валерієм Олександровичем. 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 01.11.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков В. О. вчинив виконавчий напис, із порушенням процедури його вчинення, щодо неукладеного договору позики. 
Зазначав, що його не було належним чином повідомлено про наявність вимоги або повідомлення про порушення умов договору позики, що позбавило його права на заперечення проти стягнення; приватний нотаріус не перевірив безспірність та розмір заборгованості, не витребувавши у відповідача жодного первинного облікового документа, який би підтверджував безспірність суми боргу, що суперечить вимогам Закону України «Про нотаріат» та Постанові КМУ № 1172. Позивач стверджує, що оскільки він здійснював часткове погашення заборгованості, правовідносини між сторонами є спірними. 
Також позивач вважав договір позики неукладеним через відсутність у ньому необхідних істотних умов, зокрема через невідповідність зазначеної у пункті 1 суми 2 114 000 грн еквіваленту 75 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення, а також через відсутність прямої вказівки, що кошти надаються саме «у борг». Крім того, договір містить неточності в умовах виконання зобов`язання, оскільки не вказана точна адреса повернення коштів, а також є порушенням у порядку взаємовідносин сторін, що робить його таким, що не відбувся і не породжує юридичних наслідків. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Слюсар К. С., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апелянт стверджує, що виконавчий напис № 2821 від 02.11.2021 про стягнення 2 114 000 грн вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки були відсутні відомості про отримання позивачем вимоги про усунення порушень за договором позики за місцем його реєстрації, що позбавило його права подати заперечення щодо вчинення виконавчого напису або оспорити вимоги відповідача. Апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17, де зазначено, що повідомлення боржника є обов`язковим документом, що підтверджує безспірність заборгованості, і недотримання цього етапу процедури стягнення боргу є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15, повідомлення боржника вважається належним лише за умови, що він одержав або мав одержати його, але не одержав з власної вини, а доказом належного повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом. 
Позивач наголошує, що матеріали справи не містять доказів направлення йому заяви, передбаченої пунктом 8 договору позики від 11.02.2021, і він не мав можливості подати нотаріусу заперечення. Апелянт наводить висновок Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 554/6777/17-ц про те, що не повідомлення боржника про вимогу повернути заборгованість є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Суд першої інстанції не взяв до уваги порушення порядку вчинення виконавчого напису та порядку повідомлення боржника. 
Також апелянт вважає, що третя особа-1 не перевірила безспірність заборгованості позивача перед відповідачем. Посилаючись на статтю 88 Закону України «Про нотаріат» та постанову Верховного Суду України від 05.07.2017 по справі №754/9711/14-ц, апелянт зазначає, що безспірність заборгованості є обов`язковою умовою для вчинення виконавчого напису. Апелянт посилається на правову позицію, згідно з якою суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повинен перевірити, чи справді на момент вчинення напису боржник мав безспірну заборгованість, чи існувала вона взагалі, та чи не було невирішених спорів щодо її розміру. 
Апелянт зазначає, що матеріали виконавчого провадження не містять первинних документів (платіжних доручень, розписок, чеків тощо), оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували факт безспірності заборгованості, і тому виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. 
Окрім іншого вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що виконавчий напис вчинено на підставі «Договору позики грошей», хоча правильним має бути «Договір позики» (без слова «грошей»). Крім того, в Договорі позики та виконавчому написі зазначені різні адреси відповідача: в договорі - АДРЕСА_1 , а у виконавчому написі - АДРЕСА_2 . Нотаріус не мав права змінювати адресу відповідача з власної ініціативи. Також у виконавчому написі, на порушення статті 89 Закону України «Про нотаріат», не зазначено інформації щодо строку, за який проводиться стягнення.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судове засідання апеляційного суду учасники не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегією суддів визнано неповажною причину неявки представника позивача Слюсар К. С. (нестерпний головний біль) й залишено без задоволення як необґрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи.
Інші учасники причин неявки не повідомили. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 11.02.2021 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В. О. 11.02.2021 за реєстровим № 848.
02.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О. вчинено виконавчий напис № 2821, яким пропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти невиплачені в строк за договором позики від 11.02.2021 у сумі 2 114 000 грн.
Відповідно до постанови про відкриття провадження НОМЕР_1 від 10.11.2021 встановлено, що з ОСОБА_1 стягується заборгованість за договором позики на підставі виконавчого напису № 2821 від 02.11.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В. О. у сумі 2 114 000 грн.
Позивач, звертаючись із вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стверджував, що матеріали вчиненого напису не містять достовірних і беззаперечних доказів безспірності заборгованості, з огляду на що нотаріус неправомірно порушив порядок вчинення нотаріальних дій.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог щодо визнання виконавчого напису № 2821 від 02.11.2021 таким, що не підлягає виконанню. Виходячи з принципу змагальності, та неможливості ініціювання судом питання про витребування доказів, встановивши, що позивачем не надано до суду копій платіжних доручень, квитанцій тощо, які б підтверджували сплату заборгованості, суд дійшов висновку, що відсутність можливості встановити факт підтвердження чи спростування безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника.
Колегія суддів погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач, звертаючись із вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стверджував, що матеріали вчиненого напису не містять достовірних і беззаперечних доказів безспірності заборгованості та підтверджуючого документу про отримання ним письмової вимоги. Водночас, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів наведеного, як і не скористався правом витребування матеріалів нотаріальної справи. 
Не підтвердженими будь якими доказами є і доводи позивача про спірність боргу та його часткову сплату. Жодних квитанцій чи платіжних доручень на підтвердження наведеного, позивачем не подано.
Апеляційний суд звертає увагу, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки такий результат є прямим наслідком процесуальних помилок самого позивача, який, всупереч вимогам статей 12 та 81 ЦПК України, знехтував своїм обов`язком доказування і не подав суду жодних належних доказів (квитанцій, платіжних доручень тощо) для спростування безспірності боргу. Апеляційний перегляд, відповідно до практики ЄСПЛ (справа «Пономарьов проти України»), не є інструментом для виправлення недоліків у формуванні стороною своєї доказової бази.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Слюсар Катерини Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 жовтня 2025 року. 
 
Судді                                                                                                                     Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Б. Б. Левенець
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов