ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-248/10 
провадження № 61-16078св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду                   м. Одеси від 30 червня 2023 року в складі судді Васильків О. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в складі колегії суддів Комлевої О. С., Сегеди С. М., Сєвєрової Є. С.
 
у справі за скаргоюОСОБА_1 на незаконні дії заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер Віти Валеріївни, скасування постанов про звернення стягнення на пенсію боржника та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на незаконні дії заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В., у якій просив визнати дії Фішер В. В. з виконання виконавчих проваджень  № № НОМЕР_1, НОМЕР_2 незаконними; скасувати постанови про звернення стягнення на пенсію боржника з виконання виконавчих проваджень № № НОМЕР_1, НОМЕР_2. 
Скарга обґрунтована тим, що пенсія та соціальна допомога є єдиним джерелом його доходу як особи з інвалідністю ІІ групи. На період до припинення або скасування воєнного стану в Україні забороняється звернення стягнення на пенсію. Виконавчі листи мали бути пред`явлені до виконання до 16 липня                     2013 року, проте стягувач звернувся до виконавчої служби 07 вересня                           2016 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року в справі № 520/10954/16-ц визнано незаконними дії державного виконавця щодо не направлення боржнику копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження. Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Райффайзен Банк Аваль»  відступило своє право вимоги за кредитним договором, тобто цей банк не є кредитором, однак арешт майна і стягнення за виконавчими провадженнями продовжують діяти на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Заставне майно вилучене виконавцем та, ймовірно, реалізовано, тому борг у нього відсутній. Заступник начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В. обізнана щодо таких обставин та щодо того, що вартість заставного майна перевищує розмір заборгованості; незаконно продовжує виконавчі дії. Він позбавлений фінансового джерела доходу. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
30 червня 2023 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси в задоволенні скарги ОСОБА_1  відмовлено.
 
05 листопада 2024 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2023 року залишено без змін.
Суди керувалися тим, що ОСОБА_1 оскаржуються дії заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В., однак Фішер В. В. як державний виконавець будь-яких виконавчих проваджень стосовно боржника ОСОБА_1 не приймала, також не розглядала звернень ОСОБА_1 безпосередньо до керівництва відділу виконавчої служби щодо дій чи бездіяльності державних виконавців, у провадженнях яких були виконавчі листи щодо виконання рішення суду.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
03 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 
2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, в якій він просить їх скасувати, його скаргу на дії державного виконавця задовольнити.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не дослідили матеріали справи та надали неправильну оцінку доказам порушення заступником начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В. законодавства України. На неї як на безпосереднього керівника покладений обов`язок контролю за діями та бездіяльністю державних виконавців, виправлення помилок, контролю за дотриманням законності й недопущення порушень прав і свобод людини. Перевірка інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи або здійснення опису та арешту майна на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця здійснюється органом державної виконавчої служби, компетенція якого поширюється на територію вчинення таких дій за дорученням державного виконавця. Доручення підписується державним виконавцем та погоджується начальником органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Фішер В. В. таких дій не вчинила. У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року в справі № 802/921/18-а зазначено, що саме начальник органу виконавчої служби зобов`язаний контролювати законність, повноту, своєчасність дій державних виконавців та несе повну відповідальність за невиконання цих обов`язків.  
 
Справа слухалася без участі ОСОБА_3 , з якої рішеннямКиївського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року в справі № 2-248/10 стягнуто солідарно з нимзаборгованість за кредитним договором від 18 вересня                     2007 року № 014/80054/85/82377. 
 
На період до припинення або скасування воєнного стану в Україні забороняється звернення стягнення на пенсію. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року в справі № 520/10954/16-ц визнано незаконними дії державного виконавця щодо ненаправлення боржнику копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження.                 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовилось від прав кредитора. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2024 року в справі                           № 947/30750/19 визнано незаконними дії виконавчої служби та зобов`язано зняти арешт з його коштів і майна. Вартість заставного майна перевищує розмір стягнення. Крім того, заборгованість відсутня, що встановлено рішенням суду в справі № 947/8411/22. 02 вересня 2024 року головним державним виконавцем Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєвим Є. Є. закрито виконавче провадження. Виконавчі листи пред`явлені до виконання після закінчення строку на їх пред`явлення. 
 
Він позбавлений єдиного джерела доходу. Арешт на пенсії й інші соціальні виплати неприпустимий. 
 
У розгляді справи в суді апеляційної інстанції приймав участь суддя                        Сегеда С. М., який не мав права брати в ній участь, оскільки переглядав іншу справу (постанова Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року в справі 2-248/10) за участю заявника. Він заявляв усний відвід. Судді Комлева О. С., Сегеда С. М., Сєвєрова Є. С. штучно призначили розгляд чотирьох його справ у один день та прийняли чотири одночасних постанови, заявляти в справі самовідвід відмовилися. 
 
Суди не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 листопада 2019 року в справі № 261/0/15-18, від 25 травня 
2021 року в справі № 752/4995/17, Верховного Суду, викладених в постановах 
від 28 березня 2018 року в справі № 757/44693/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 688/788/15-к, від 01 серпня 2018 року в справі № 592/11194/14-ц, 
від 17 січня 2020 року в справі № 340/1018/19, від 25 квітня 2020 року в справі 
№ 175/3995/17-ц, від 11 червня 2020 року в справі № 756/4756/14-ц,                               від 07 жовтня 2020 року в справі № 589/2313/18, від 30 червня 2022 року в справі № 910/13908/17, від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14-ц.
 
Позиція інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 

Виконавче провадження № НОМЕР_1
06 травня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого                     2010 року в справі № 2-685/10 виданий виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», 499 097,00 грн боргу за договором кредиту в загальному розмірі та судових витрат. 
14 липня 2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції                         Ордатієм Я. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження                          № НОМЕР_1 про виконання виконавчого листа № 2-685/10, виданого 06 травня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з боржника ОСОБА_1 сукупно 501 047,98 грн. 
16 травня 2016 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції                     Ордатієм Я. І. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, якою стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно грошову суму у розмірі 20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 501 047,98 грн та витрат за проведення виконавчих дій у розмірі 50,00 грн. 
28 березня 2023 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси в справі № 2-685/10 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий 06 травня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого                     2010 року в справі № 2-685/10 про стягнення зі ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», коштів у розмірі 499 763,83 грн та судових витрат. 
30 березня 2023 року постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є. В. закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що виконавчий лист визнано таким,  що не підлягає виконанню. 
Виконавче провадження № НОМЕР_2 
06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року в справі № 2-248/10 був виданий виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377 на загальну суму 323 754,28 грн.
Згідно з копією виконавчого листа, наявного в матеріалах виконавчого провадження № НОМЕР_2, 29 грудня 2012 року виконавчий лист був повернутий стягувачу (підстава - стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа).
27 червня 2014 року виконавчий лист був вдруге повернутий стягувачу (підстава - стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа).
14 липня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль звернулося до Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження.
14 липня 2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції                      Ордатієм Я. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження                     № НОМЕР_2 про виконання виконавчого листа № 2-248/10, виданого 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з боржника ОСОБА_1 323 754,28 грн.
21 липня 2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції                    Ордатієм Я. І. винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.
16 травня 2016 року старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатієм Я. І. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, якою стягнуто з ОСОБА_1                          20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 356 179,71 грн.
17 листопада 2022 року старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Джмілем О. О. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів розміром 301 943,00 грн.
18 квітня 2023 року старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції                 Джмілем О. О. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 
08 січня 2024 року головним державним виконавцем Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєвим Є. Є. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10, виданого 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2007 року                                     № 014/80054/85/82377 на загальну суму 323 754,28 грн.
02 вересня 2024 року головним державним виконавцем Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєвим Є. Є. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, який не здійснив авансування витрат на проведення виконавчих дій. 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо належності складу суду 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що в розгляді справи в суді апеляційної інстанції приймав участь суддя Сегеда С. М., який не мав права брати в ній участь, оскільки переглядав іншу справу (постанова Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року в справі 2-248/10) за його участю. Він заявляв усний відвід. Судді Комлева О. С., Сегеда С. М., Сєвєрова Є. С. штучно призначили розгляд чотирьох його справ у один день та прийняли чотири одночасних постанови, заявляти в справі самовідвід відмовилися. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду. 
Чинне процесуальне законодавство не надає визначення терміну «неповноважний склад суду», однак неповноважним склад суду можна вважати, якщо: 1) справу розглянуто з порушенням правил підсудності; 2) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, строк повноважень якого закінчився; 3) справу розглянуто і вирішено особою, яка не є суддею цього суду, або за її участі; 4) справу передано на розгляд судді з порушенням встановленого порядку розподілу судових справ або з порушенням принципу незмінності складу суду; 5) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, який брав участь у її вирішенні; 6) справу, яку належить розглядати колегіально, розглянуто і вирішено суддею одноособово. Така позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2024 року в справі                       № 640/19764/20.
Згідно з частиною третьою статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанції, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи рішення суду апеляційної інстанції.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень суддя Сегеда С. М. переглядав іншу справу № 2-248/10 в складі колегії суддів, яка ухвалила постанову Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року в справі за скаргою  ОСОБА_1  на дії державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гуменюка В. В., в якій ОСОБА_1 оспорював дії державного виконавця щодо винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси, просивскасувати постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень; скасувати постанову про арешт всього майна боржника, винесену в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та                    № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10; скасувати постанову про стягнення 20% пенсії в межах виконавчих проваджень                                № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа                           № 2-248/10; зобов`язати державного виконавця Гуменюка В. В. повернути грошові кошти, незаконно вилучені з пенсії у період з 2015 року до 2019 року включно на примусове виконання виконавчого листа № 2-248/10. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року в складі колегії суддів   Сегеди С. М. , Гірняк Л. А., Комлевої О. С. залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні скарги  ОСОБА_1 . 
Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року постановуОдеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року залишено без змін. 
Тобто постанова Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року не була скасована Верховним Судом, а судові рішення, що переглядаються, стосуються іншої скарги ОСОБА_1 - про визнання дій заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В. з виконання виконавчих проваджень  № № НОМЕР_1, НОМЕР_2 незаконними; скасування  постанови про звернення стягнення на пенсію боржника з виконання виконавчих проваджень № № НОМЕР_1, НОМЕР_2.
Отже, відсутні визначені частиною третьою статті 37 ЦПК України підстави недопустимості повторної участі судді Сегеди С. М. у розгляді справи. 
Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що   ОСОБА_1 заявляв судді Сегеді С. М. чи складу колегії апеляційного суду відвід. Технічний запис судового засідання апеляційного суду від 05 листопада 2024 року спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що він заявляв про відвід судді (суддів). 
Заявник також зазначає, що судді Комлева О. С., Сегеда С. М., Сєвєрова Є. С. штучно призначили розгляд чотирьох його справ у один день та прийняли чотири одночасних постанови, заявляти в справі самовідвід відмовилися. 
Такі доводи є безпідставними. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень утравні 2023 року   ОСОБА_1  (крім скарги, яка предметом перегляду) звертався до суду зі скаргою на дії органу примусового виконання, за участю суб`єкта оскарження заступника начальника відділу державної виконавчої служби                        у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                        (м. Одеса) Фішер В.В., державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміль О. О., в якій просив визнати дії  Фішер В. В.  - заступника начальника відділу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у                     м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                 Джміля О. О. незаконними та скасувати постанови про звернення стягнення на пенсію боржника з виконання виконавчих проваджень НОМЕР_4 та                           № НОМЕР_2.
У січні 2023 року   ОСОБА_1  звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміля О. О. про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування постанов про звернення стягнення на пенсію боржника,винесених у межах виконавчих проваджень НОМЕР_4 та № НОМЕР_2.
У листопаді 2022 року   ОСОБА_1  звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                          (м. Одеса) Джміля О.О.
У січні 2023 року   ОСОБА_1  звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміля О. О. про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування постанов про звернення стягнення на пенсію боржника,винесених у межах виконавчих проваджень НОМЕР_4 та № НОМЕР_2.
За наслідками розгляду наведених скарг, які різняться за суб`єктом, дії чи бездіяльність якого оскаржується, та обсягом вимог скарги, ухвалені судові рішення, які переглядалися апеляційним судом у складі колегії суддів                    Комлевої О. С., Сегеди С. М., Сєвєрової Є. С. 05 листопада 2024 року. 
Законодавчої заборони розглядати різні скарги однієї особи на дії державного виконавця в різних судових провадженнях ЦПК України не містить. 
Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Отже, колегія суддів у складі суддів Комлевої О. С., Сегеди С. М., Сєвєрової Є. С. є повноважним судом для розгляду скарги ОСОБА_1 на незаконні дії заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В., скасування постанов про звернення стягнення на пенсію боржника. 
Щодо суті скарги
Звернення стягнення на пенсію боржника здійснено відповідно до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), а зі скаргою про незаконність виконавчих дій заявник звернувся за дії Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Суди відмовили в задоволенні скарги з тих підстав, що   ОСОБА_1 зазначає суб`єктом оскарження саме заступника начальника відділу другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В.В., дії якої оскаржує, проте  відповідно до встановлених обставин  Фішер В. В. у примусовому виконанні виконавчих листів у справі № 2-248/10 участі не приймала, жодних постанов про звернення стягнення на пенсію боржника не виносила, будь-яких письмових звернень боржника до заступника начальника відділу другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В.В., які вона розглядала, матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд висновує про необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, з огляду на таке. 
Зі змісту скарги ОСОБА_1 вбачається, що він просить визнати незаконними дії заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В. та скасувати постанови про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчих провадженнях № № НОМЕР_1, НОМЕР_2. 
 
Таких постанов відповідно до матеріалів справи дві: 
 
- 16 травня 2016 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції                     Ордатієм Я. І. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, якою стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно 20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі                     501 047,98 грн та витрат за проведення виконавчих дій у розмірі 50,00 грн. Наведені виконавчі дії стосуються примусового виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року в справі                        № 2-685/10, стягувач - ПАТ «Марфін Банк». 
- 16 травня 2016 року старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатієм Я. І. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, якою стягнуто з ОСОБА_1                        20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 356 179,71 грн. Наведені виконавчі дії стосуються примусового виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року в справі № 2-248/10, стягувач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 
Суди не звернули уваги на те, що заявник оскаржує постанови про звернення стягнення на пенсію боржника у виконавчих провадженнях, що стосуються різних виконавчих листів та, відповідно, є окремими виконавчими провадженнями, в межах яких виконавець вчиняє необхідний для виконання рішень судів обсяг дій на користь різних стягувачів. 
ОСОБА_1 оспорює наявність підстав для звернення стягнення на його пенсію в обох виконавчих провадженнях, однак суди по суті таку скаргу не розглянули. 
Згідно з принципом прав людини за приписами статті 3 Конституції України на державу покладено обов`язок забезпечувати захист та здійснення конституційних прав громадянина на соціальний захист, на достатній життєвий рівень для особи і її сім`ї.
За приписами частини третьої статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з приписами її статей 1, 3, 8, 21, 28, 46, 48 законодавець має визначати юридичне регулювання так, щоб пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, забезпечували рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, установленого законом. Соціальні виплати для певних категорій осіб, як основне джерело існування, є базовими формами соціального захисту, зокрема вразливої людини, від бідності, тобто гарантованим на конституційному рівні мінімальним соціальним захистом, який держава зобов`язана забезпечувати безумовно.
Конституційний Суд України, характеризуючи позитивний обов`язок держави у сфері соціального захисту, наголошує, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, зокрема права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй (абзац шостий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 04 червня 2019 року № 2-р/2019); позитивні обов`язки держави у сфері соціального захисту полягають, зокрема, у належному внормуванні відносин у цій сфері. Гарантоване статтею 46 Основного Закону України право на соціальний захист ґрунтується на тому, що розміри пенсій, інших видів соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають бути визначені з урахуванням потреб людини, людської гідності та інших конституційних цінностей (абзаци перший, третій підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 23 грудня 2022 року № 3-р/2022).
Конституційний Суд України звертав увагу на те, що право громадянина на соціальний захист визначене в Конституції України і включає право на соціальне забезпечення у передбачених частиною першою статті 46 Конституції України випадках, а саме: повної втрати працездатності; часткової втрати працездатності; тимчасової втрати працездатності; втрати годувальника; безробіття з незалежних від громадянина обставин; у старості, тобто досягнення пенсійного віку, визначеного законом; це означає, що держава зобов`язана піклуватися про кожного громадянина у разі настання одного з цих випадків та надавати йому постійні соціальні виплати (соціальну допомогу), які мають систематично виплачуватися протягом певних періодів, визначених законом, та у розмірі, який не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом для відповідної категорії осіб, за умови, що пенсія чи інший вид соціальних виплат або соціальної допомоги є основним джерелом існування такої особи. У всіх зазначених випадках держава не може відмовитися від взятих на себе зобов`язань та скасувати жоден із цих видів соціального забезпечення, оскільки кожний із них передбачений Конституцією України (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 22 квітня 2020 року № 3-р(I)/2020).
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 липня 2021 року № 2-р/2021 указано, що мінімальним розміром виплат, що їх має отримувати кожен як основне джерело існування для гарантування реалізації конституційного права на достатній життєвий рівень, є прожитковий мінімум, розмір якого з урахуванням його суті та призначення визначає Верховна Рада України у відповідному законі (абзац другий підпункту 6.4 пункту 6 мотивувальної частини).
У Рішенні від 22 березня 2023 року № 3-р(II)/2023 Конституційний Суд України зазначив, що приписи статей 1, 3, 21, 28, 46, 48 Конституції України у їх взаємозв`язку вказують на позитивний обов`язок держави забезпечувати безумовний захист людської гідності та мінімальний соціальний захист людини, визначений приписами частини третьоїстатті 46 Конституції України. Зокрема, ідеться про внормування призначення та систематичну виплату протягом певних періодів, визначених законом, пенсій, інших видів соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, у розмірі, не нижчому від прожиткового мінімуму, установленого законом для відповідної категорії осіб. Це означає, що внаслідок такого внормування розмір виплачених особам пенсій, інших соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, за жодних умов не може бути нижчим від гарантованого державою прожиткового мінімуму, навіть якщо із цих виплат здійснено обґрунтовані державою відрахування для досягнення правомірної (легітимної) мети.
Відповідно до Закону № 606-XIV до заходів примусового виконання рішень віднесено звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника (пункт 2 частини першої статті 32). Звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відрахування з них здійснюють відповідно до статей 68, 69, 70 Закону № 606-XIV.
Згідно із частиною першою статті 68 Закону № 606-XIV стягнення  на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в  боржника  коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна  боржника  для покриття в повному обсязі належних  до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення  періодичних  платежів  та  стягнення  на  суму,  що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати. 
ОСОБА_1 посилався у скарзі на те, що вартість заставного майна перевищує розмір заборгованості, стягнутої судом, тому відсутні підстави для звернення стягнення на його пенсію. Крім того, пенсія та соціальна допомога є єдиним джерелом його доходу як особи з інвалідністю ІІ групи. Внаслідок звернення стягнення він позбавлений єдиного доходу. 
Суди не надали оцінки наведеним обставинам та залишили їх без уваги. 
ОСОБА_1 зазначав, що стягнення із його пенсії продовжуються, проте Законом України від 15 березня 2022 року № 2129-ХІ внесено зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, яким зокрема, доповнено пунктом 10-2, відповідно до якого тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого                2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого                   2022 року № 2102-IX припиняється звернення стягнення на пенсію, стипендію (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни рф). 
Суди не з`ясували, чи порушуються права заявника зверненням стягнення на пенсію, зокрема з урахуванням дії Закону України від 15 березня 2022 року                      № 2129-ХІ.
Також Верховний Суд зауважує, що 30 березня 2023 року постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є. В. закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що виконавчий лист визнано таким,  що не підлягає виконанню. 02 вересня 2024 року головним державним виконавцем Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєвим Є. Є. винесено постанову у виконавчому провадженні № НОМЕР_2  про повернення виконавчого документа стягувачу, який не здійснив авансування витрат на проведення виконавчих дій. 
Такі обставини підлягають врахуванню під час оцінки судом наявності підстав для продовження звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2. 
Крім того, ОСОБА_1 посилався на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовилось від прав кредитора; заборгованість відсутня, що встановлено рішенням суду в справі № 947/8411/22; виконавчі листи пред`явлені до виконання після закінчення строку на їх пред`явлення. 
Такі доводи не досліджені та не спростовані судами в оскаржуваних рішеннях. 
Суди послалися на те, що Фішер В. В. як державний виконавець будь-яких виконавчих проваджень стосовно боржника ОСОБА_1 не приймала, також не розглядала звернень ОСОБА_1 безпосередньо до керівництва відділу виконавчої служби щодо дій чи бездіяльності державних виконавців, в провадженнях яких були виконавчі листи щодо виконання рішення суду.
Згідно зпунктом 1.4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня                     2012 року№ 512/5, безпосередній контроль за діями державного виконавця покладається на начальників відділів примусового виконання рішень та начальників відділів державної виконавчої служби районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних та міжрайонних управлінь юстиції.
Частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року в справі № 802/921/18-а, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що саме начальник органу виконавчої служби зобов`язаний контролювати законність, повноту, своєчасність дій підпорядкованих державних виконавців та несе повну відповідальність за невиконання цих обов`язків.  
ОСОБА_1 зазначав, що на заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фішер В. В. як на безпосереднього керівника покладений обов`язок контролю за діями та бездіяльністю державних виконавців, виправлення помилок, контролю за дотриманням законності й недопущення порушень прав і свобод людини. 
Суди помилково послалися на відсутність обов`язку керівника відділу виконавчої служби щодо здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій підпорядкованих державних виконавців, однак не перевірили, чи покладається такий обов`язок на Фішер В. В. , яка обіймає посаду заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Отже, по суті скаргу ОСОБА_1 про визнання незаконними виконавчих дій суди фактично не розглянули, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд. 
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що справа слухалася без участі ОСОБА_3 , з якої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року в справі № 2-248/10 стягнуто солідарно з ним заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до частини першої статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
ОСОБА_3 як боржник у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10, виданого 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2007 року                                     № 014/80054/85/82377 на загальну суму 323 754,28 грн, дій державного виконавця не оскаржила, тому відсутні підстави для висновку про порушення її прав розглядом скарги на рішення державного виконавця іншої сторони виконавчого провадження. 
Пославшись на те, що суди не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 листопада 2019 року в справі                                    № 261/0/15-18, від 25 травня 2021 року в справі № 752/4995/17, Верховного Суду, викладених в постановах від 28 березня 2018 року в справі                                         № 757/44693/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 688/788/15-к, від 01 серпня 2018 року в справі № 592/11194/14-ц, від 17 січня 2020 року в справі                                № 340/1018/19, від 25 квітня 2020 року в справі № 175/3995/17-ц, від 11 червня 2020 року в справі № 756/4756/14-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі                                № 589/2313/18, від 30 червня 2022 року в справі № 910/13908/17, від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14-ц, ОСОБА_1 не обґрунтував, як саме висновки у наведених постановах Верховного Суду мали бути застосовані судами попередніх інстанції у цій справі. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Верховний Суд висновує, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для розгляду скарги                    ОСОБА_1  по суті. 
 
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
УхвалуКиївського районного суду  м. Одеси від 30 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська