ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/16697/24	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/963/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря - Дідух М.Є. 
без участі сторін, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/16697/24 за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року, ухвалених суддею Черніцькою І.М., у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:
       у липні 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернулося в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 59 885,00 гривень.
       В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідно до листа Обласної МСЕК №1 від 10.06.2024 №360 довідка серії 12 AAB № 434863 від 21.10.2021, видана ОСОБА_1 про встановлення третьої групи інвалідності до 01.10.2023, вважається неправомірною та відмінена. Відповідно, виплату пенсії припинено та нараховано переплату пенсії за період з 01.10.2021 по 31.05.2024 в сумі 59885,00 грн. Листом Головного управління Пенсійного фонду України Тернопільській області №1900-0503-8/33579 від 08.07.2024 відповідача повідомлено про переплату пенсії та необхідність її повернення на рахунок Головного управління. Станом на день подання позовної заяви переплата не повернута.
       Посилаючись на наведене та те, що переплата пенсії виникла внаслідок подання відповідачем недостовірних даних, позивач просить позов задовольнити.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1  про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відмовлено. 
       Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11 липня 2025 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь  ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року у цивільній справі №607/16697/24 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Скрипченка Д.В. про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.
       В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що судом першої інстанції не враховано те, що оскільки переплата пенсії виникла внаслідок подання відповідачем довідки серії 12 ААВ №434863 від 21.10.2021, яка вважається неправомірною та відмінена, тобто безпідставне набуття та збереження майна було результатом поведінки набувача майна (подання пенсіонером недостовірних даних), відтак вважають, що Головне управління має право на стягнення з відповідачки надміру виплаченої пенсії внаслідок зловживань з боку пенсіонера за період з 01.10.2021 по 31.05.2024 в сумі 59885,00 грн.
       Щодо додаткового рішення від 11.07.2025 у справі №607/16697/24, то вказують, що судом першої інстанції не враховано те, що обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для компенсації витрат відповідача на правову допомогу. 
       Відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не поступали.
Представник ГУ ПФУ в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.
        ОСОБА_1 у судове засідання, також не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення №0601191779910, яке повернулося у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною ним адресою. Проте на адресу суду надіслав заяву, в якій просить, розгляд справи проводити без його участі. Вимоги апеляційної скарги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.
       Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Згідно з п. 2, п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
       У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що 21 жовтня 2021 року  ОСОБА_1 видано виписку МСЕК з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №434863, згідно з якою відповідачу повторно встановлено третю групу інвалідності. Причина інвалідності з дитинства. Вказана інвалідність встановлено до 01 жовтня 2023 року.
       Відповідно до довідки МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №718136 від 21.11.2023 року відповідачу ОСОБА_1 повторно встановлено третю групу інвалідності. Причина інвалідності з дитинства. Вказана інвалідність встановлено до 01 жовтня 2025 року.
       З листа Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи обласна МСЕК №1 за №360 від 10 червня 2024 року вбачається, що ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ч. 1 ст. 366 КК України, а саме складення та видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, колишнім директором ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус №2» ОСОБА_2 06 травня 2024 року йому оголошена підозра. Останній у форму 088/о «Направлення на МСЕК» вписував відомих в Тернополі лікарів з вищими кваліфікаційними категоріями, підробляв їх підписи із медичними діагнозами, направляв на МСЕК. Є експертний висновок Департаменту охорони здоров`я ОВА на виконання листа слідчого відділу Тернопільського РУП від 05 січня 2024 року «Про проведення експертної оцінки якості оформлення медичної документації з ЛКК ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус №2». Висновок експертної комісії: 1) направлення на медико-соціальну експертну комісію (форми 008/о на 28 осіб на 39 арк.) надані Головним Управління Національної поліції в Тернопільській області, не підлягають оцінці, оскільки містять ознаки фальсифікації; 2) дії ЛКК ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус №2» в частині направлення на МСЕК є неправомірними. 31 травня 2024 року отримано лист слідчого відділу ГУНП в Тернопільській області. Відтак, обласною МСЕК прийнято рішення, відповідно до Постанови КМУ від 03 грудня 2009 року №1317 пункт 12, вважати неправомірними та відмінити довідки на ряд осіб, в тому числі на ОСОБА_1 , довідка серії 12 ААВ №434863.
       Як вбачається з довідки про переплату пенсії від 05 липня 2024 року, виданої позивачем, встановлено переплату пенсії, яку одержував ОСОБА_1 , за період з 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2024 року в розмірі 59 885,00 грн. Виплату пенсії по інвалідності припинено згідно листа обласної МСЕК від 10 червня 2024 року у зв`язку з неправомірною довідкою МСЕК.
       Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0503-8/579 від 08.07.2024 ОСОБА_1 повідомлено про переплату пенсії у сумі 59885 грн та необхідність її повернення на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав позивачу недостовірні дані під час нарахування та виплати йому пенсії по інвалідності.
       Водночас, та обставина, що довідка до акта огляду МСЕК, на підставі якої позивачу здійснювалось нарахування пенсії, визнана неправомірною та відмінена у зв`язку із правопорушеннями, допущеними посадовою особою медичного закладу, не свідчить про наявність в діях відповідача недобросовісності, яка полягала у наданні недостовірних відомостей для призначення пенсії по інвалідності. Відтак. судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_1 отриманих коштів у розмірі 59 885,00 грн, які є пенсійною виплатою, призначеною останньому позивачем, а тому, відповідно до вимог статті 1215 ЦК України, зазначена сума поверненню не підлягає. 
       Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
       В силу п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
       Крім того, порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законами України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
       Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
       Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.
       Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).
       Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.
       Такий правовий висновок щодо застосування статті 1215 ЦК України викладений в постановах Верховного Суду України, зокрема, в: Постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13; Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 753/15556/15-ц.
       Так, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
       Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про обставини, які мали значення для продовження отримання пенсії по інвалідності, з метою незаконного отримання такої.
       Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Звертаючись із позовом про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилався на те, що видана відповідачу ОСОБА_1 довідка про встановлення третьої групи інвалідності, на підставі якої була призначена пенсія, є неправомірною та відмінена. 
       Як вбачається з листа голови обласної МСЕК № 1 О.Ремези № 360 від 10 червня 2024 року, після отримання 31 травня 2024 року листа СВ ГУНП в Тернопільській області обласною МСЕК було прийняте рішення вважати неправомірними та відмінити довідки, на ряд осіб, в тому числі на ОСОБА_1 , довідка серії 12 ААВ №434863. Причиною відміни довідок, в том числі і складеної стосовно відповідача, є можливі неправомірні дії іншої особи – колишнього директора ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» ОСОБА_2 .
       Проте, відповідно до довідки МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №718136 від 21.11.2023 року відповідачу ОСОБА_1 повторно встановлено третю групу інвалідності, терміном до 01 жовтня 2025 року. Дата чергового переогляду 10.11.2025.
       Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, його винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії. 
       Слід зауважити, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.
       Судом не встановлено наявності іншої необхідної умови, а саме рахункової помилки з боку позивача, що проводив виплату пенсії, та така обставина не обґрунтована належними та допустимими доказами.
       Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (постанова від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21).
       Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.
       У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 8 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
       Посилання в апеляційній скарзі на те, що здійснена переплата пенсії була вчинена внаслідок наданої відповідачем довідки, яка вважається неправомірною та відмінена, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки причиною відміни довідки стосовно відповідача є неправомірні дії іншої особи, колишнього директора ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» ОСОБА_2 та не залежали від волі ОСОБА_1 та не можуть свідчити про недобросовісність його поведінки.
       Щодо оскарження додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року.
       Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
       Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.
       Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
       Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
       Зазначені критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
       За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
       Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
       Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
       У справі, яка переглядається, судом встановлено, що представником відповідача – адвокатом Скрипченко Д.В. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору ТВ №01 про надання правничої допомоги від 25.11.2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Юридична Фірма «Пересоляк і Партнери»; свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ДН №6092 від 25.08.2021, ордер на надання правничої допомоги серії АН №1567763 від 01.12.2024, акт №1 здачі-приймання наданих послуг за договором про надання правничої допомоги ТВ №01 від 06.09.2024 з якого вбачається, що загальна вартість наданих послуг становить 28000,00 грн; 
       Таким чином, витрати представника позивача на професійну правничу (правову) допомогу у Тернопільському міськрайонному суді підтверджені належними та допустимими доказами.
       Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
       Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
       Як вбачається з матеріалів справи, що від представника позивача надійшло заперечення щодо задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи критерії співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, затраченого часу на виконання наведених робіт у зазначеному акті про надання юридичної допомоги, адвокатом та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.
       Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позові, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішень та відсутність підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційнійних скаргах.
       Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області , слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року залишити – без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

       Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

       Повний текст постанови виготовлений 02 жовтня 2025 року.

Головуюча                                                                                Н.М. Храпак

Судді:                                                                                Б.О. Гірський

                                                                                       М.В. Хома