ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 р.	Справа № 520/29497/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025, головуючий суддя І інстанції: Лук`яненко М.О.,  повний текст складено 18.08.25 року по справі № 520/29497/24
          за позовом              ОСОБА_1  
          до             Військової частини НОМЕР_1                     
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

06.08.2025 ОСОБА_1 подано до суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку ст. 382 КАС України, в якій просить суд встановити судовий контроль шляхом зобов`язання військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України подати у строк, встановлений судом, звіт про виконання рішення по справі № 520/29497/24 врахувавши той факт, що перерахунок та виплата ОСОБА_1 заборгованості з грошового забезпечення на рівні 2 773.55 грн (після оподаткування 2 718.29 грн.) не є виконанням рішення у розумінні ст. 370 КАСУ.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст. 382 КАС України.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що у рамках справи № 520/29497/24 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 29.01.2020 по 20.05.2023 за механізмом первинної редакції п. 4 Постанови № 704. Відповідач на виконання рішення справи № 520/29497/24 перерахував позивачу кошти на суму 2 718.29 грн. Виражаючи сумнів щодо правильності виконання рішення, позивач звернувся до відповідача за отриманням  довідки  перерахунку грошового забезпечення. Згідно наданої відповідачем довідки, відповідач правильно зазначив всі показники грошового забезпечення позивача, котрі були до його перерахунку, проти чого позивач не заперечує. Крім того, відповідач правильно перерахував та вказав такі показники грошового забезпечення як : посадовий оклад, оклад за званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби. Разом з тим, відповідач, з незрозумілих підстав, у протизаконний спосіб зменшив належний позивачеві обсяг премії, що негативно вплинуло на кінцевий підсумок до видачі. Як вбачається з довідки – перерахунку, посадовий оклад позивача після перерахунку грошового забезпечення збільшився у порівнянні з тим, який був до перерахунку. Однак премія позивача, яка залежить від посадового окладу, попри збільшення посадового окладу після перерахунку, стала суттєво меншою тієї премії, яка була до перерахунку. Зазначене, у свою чергу, негативно вплинуло на підсумок належного позивачу грошового забезпечення за наслідками перерахунку та, відповідно і на розмір сум грошового забезпечення до видачі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Зазначає, що у вказаній справі способом відновлення порушеного права позивача судом обрано зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а стягнення конкретних сум невиплаченого грошового забезпечення не було предметом позовних вимог та способом відновлення порушених прав.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національній гвардії України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні 01.04.2024, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національній гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01.01.2020 по 31.12.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2021 по 31.12.2021 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2022 по 31.12.2022 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національній гвардії України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 321 858.00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національній гвардії України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні 01.04.2024, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018 рік, для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національній гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення, у тому числі, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням; з 01.01.2021 по 31.12.2021 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням; з 01.01.2022 по 31.12.2022 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням; з 01.01.2023 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2025 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 по справі № 520/29497/24 залишено без змін.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 у справі № 520/29497/24 набрало законної сили : 03.06.2025.
13.06.2025 позивачу видано відповідний виконавчий лист, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання до 04.06.2028.
На заяву позивача від 04.07.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України надано інформацію стосовно здійснення нарахування та виплату грошового забезпечення на виконання рішення по справі № 520/29497/24.
Не погоджуючись із проведеним нарахуванням грошового забезпечення та вважаючи, що відповідач не виконав рішення суду в повному обсязі та належним чином, позивач звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю.
Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що предметом розгляду адміністративної справи № 520/29497/24 є правовідносини, що складися між позивачем та відповідачем з приводу остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, при цьому, питання розміру такої суми судом не вирішувалось. Із наданої до суду довідки про здійснення перерахунку грошового забезпечення судом встановлено, що основні види грошового забезпечення позивачу розраховано із прожиткового мінімуму з 29.01.2020 по 20.05.2023, тобто, рішення суду виконано. Суд зазначив, що відсотковий розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, премії, не був предметом розгляду у цьому спорі.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.04.2020 у справі № 560/523/19, яка була також застосована Верховним Судом в ухвалі від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а під час розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення та вирішенні питання про накладення штрафу в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Зазначені висновки Суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 26.01.2021 у справі № 611/26/17 та від 12.07.2022 у справі № 754/12702/14-а.
Крім того, за змістом статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Case of Hornsby v. Greece» Суд зазначив, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (заява № 18357/91).
У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Антонюк проти України» Суд зауважив, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні (заява № 17022/02).
У пункті 18 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ліпісвіцька проти України» (заява № 11944/05) Суд звернув увагу на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні («Scordino v. Italy» (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункт 197). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом («Sika v. Slovaki», № 2132/02, пп. 24-27).
Статтею 382 КАС України встановлено спосіб здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Зокрема, відповідно до частин першої, другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що стаття 382 КАС України надає право суду, який ухвалив відповідне судове рішення, з метою забезпечення його належного виконання, застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання такого судового рішення у строк, встановлений судом, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
Для застосування наведених процесуальних заходів повинні існувати відповідні правові підстави. Зокрема, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення у порядку статті 382 КАС України може слугувати наявність у суду об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю судове рішення залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 0640/3719/18 та від 11.06.2020 у справі № 640/13988/19.
Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання.
При цьому аналіз норми статті 382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами статті 372 КАС України дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо:
рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;
існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;
існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що:
загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату,
або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Крім цього у Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зауважив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.
У Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також Конституційний Суд України, узявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене рішення.
Таким чином, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, зокрема у формі зобов`язання боржника подати до суду відповідний звіт сприяє забезпеченню реалізації принципу виконуваності судового рішення (загальновідомо, що «рішення суду не має значення, якщо воно не виконується»), запобігає можливому зловживанню з боку боржника (наприклад, у формі уникнення оперативного та повного виконання рішення), гарантує дотримання законності (як у вимогах стягувача, так і у діях боржника), а також підвищує довіру громадян до суду та держави, в цілому.
Стверджуючи про те, що рішення суду першої інстанції не виконано належним чином, позивач зазначає, що премія позивача, яка залежить від посадового окладу, попри збільшення посадового окладу після перерахунку, стала суттєво меншою тієї премії, яка була до перерахунку.
З наданого відповідачем перерахунку грошового забезпечення на виконання рішення № 520/29497/24 вбачається, що при перерахунку ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 01.05.2023 відповідач зменшив його розмір премії, який фактично був йому призначений під час проходження служби.
Обсяг преміювання позивача до перерахунку грошового забезпечення становив у позовному періоді складав від 402.38 грн до 16 016.00 грн. Однак, на виконання рішення відповідач зменшив розмір належної позивачу премії до 259.97 грн – 11 280.00 грн.
Тобто, після перерахунку грошового забезпечення за рішенням суду посадовий оклад позивача збільшився, однак, боржником не вірно врахований відсотковий розмір премії, який був реально встановлений позивачеві у відповідних місяцях 2020-2023 років, що в свою чергу призвело до неправильного перерахунку грошового забезпечення в цілому.
Дослідивши аргументи, викладені в заяві про встановлення судового контролю в поєднанні з доказами, що надання на підтвердження таких доводів, колегія суддів встановила, що під час виконання рішення суду відповідачем допущено помилки в частині обрахунку грошового забезпечення, зокрема в частині зменшення відсоткового розміру премії з урахуванням посадового окладу, який визначений за механізмом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний рік. Зокрема, відповідачем без жодної аргументації зменшено під час проведення перерахунку грошового забезпечення розміри премії, які під час перебування на службі позивача були встановлені в інших розмірах, що призвело до виплати грошового забезпечення після проведеного перерахунку грошового забезпечення на виконання рішення суду не в повному обсязі.
Вказане свідчить про те, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю є передчасними та не достатньо обґрунтованими, адже таким чином нівелюється сама суть та завдання судового контролю, при цьому, що, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про встановлення судового контролю, заявник наводив доводи та аргументи, що вказують на невиконання відповідачем рішення суду, що набрало законної сили.
Колегії суддів зазначає, що належної оцінки вищевказаним обставинам при винесенні оскаржуваної ухвали про відмову задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення судом першої інстанції не надано.
Суд першої інстанції не встановив обставин, необхідних для вирішення заяви позивача, зокрема чи проведений перерахунок грошового забезпечення зі збереженням відсотків складових премії встановлених позивачу за час проходження служби та чи проведений перерахунок призвів до повного виконання судового рішення у даній справі відповідно до виконавчого документа, виданого на його підставі.
За змістом частини 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, саме суд, який ухвалив судове рішення, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт.
Із набранням чинності нової редакції КАС України, законодавцем розширено повноваження суду та надано судам право встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення після ухвалення ним рішення, у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що органом влади порушується принцип обов`язковості судового рішення.
Щодо посилань відповідача в відзиві на апеляційну скаргу на порушення позивачем строку звернення до суду під час звернення з адміністративним позовом у справі № 520/29497/24, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 123 КАС України були всі підстави для залишення позовної заяви у справі № 520/29497/24 без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.
Дані посилання відповідача є необґрунтованими, оскільки питання дотримання чи недотримання позивачем строку звернення до суду було вирішено судом під час розгляду справи по суті.
Із матеріалів справи встановлено, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 при відкритті провадження у справі задоволено клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з даним позовом.
В подальшому відповідачем було заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав того, що місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, після складання адвокатського запиту від 22.08.2024 згідно з ч. 3 ст. 120 КАС України закінчився та у позивача відсутні поважні причини пропуску ним строків звернення до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
Колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання про встановлення судового контролю питання дотримання чи недотримання позивачем строку звернення до суду не вирішуються та до процедури судового контролю відношення не мають.
Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача щодо відсутності повноважень адвоката Коломойцева М.М. на представництво інтересів ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Враховуючи викладене, сторона у справі має право на звернення до суду через адвоката лише на підставі довіреності або ордеру.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
Рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41 затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції і водночас надано дозвіл адвокатам України в строк до 01.01.2022 використовувати Типову форму ордера, виготовлену друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону відповідно до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2012 № 36.
При цьому, підпунктом 12.4 пункту 12 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41, встановлено, що ордер повинен містити реквізити щодо назви органу, у якому надається правова допомога адвокатом, із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Типова форма ордера на надання правової допомоги, наведена у додатку 1 до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2012 № 36, яка діє станом на даний час, також містить реквізит «назва органу, у якому надається правова допомога».
Отже, чинним законодавством закріплено вимогу щодо зазначення конкретної назви органу, зокрема суду, що повинна бути окремо зазначена в ордері на надання правової допомоги, а саме в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога».
Колегія суддів зауважує, що позов від імені позивача підписано адвокатом Коломойцевим С.С., яким до позовної заяви додано ордер серії АН № 1131203 на надання правової допомоги Канівцю С.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 10.08.2024 у Харківському окружному адміністративному суді.
Таким чином, у матеріалах справи міститься ордер, який підтверджує повноваження представника позивача у Харківському окружному адміністративному суді.
При цьому, колегія суддів зазначає, що питання наявності або відсутності в діях представника позивача - адвоката Коломойцева М.М. порушень правил адвокатської етики вирішує Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури, куди звернувся відповідач, а не суд апеляційної інстанції в межах розгляду апеляційної скарги.
Також, колегія суддів зазначає, що до заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення додано ордер серії АН № 1692396 на надання правової допомоги Канівцю С.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 10.08.2024 у Харківському окружному адміністративному суді та до апеляційної скарги на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 додано ордер серії АН № 1770613 на надання правової допомоги Канівцю С.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 10.08.2024 у Другому апеляційному адміністративному суді.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про встановлення судового контролю. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 по справі № 520/29497/24  скасувати.
Справу № 520/29497/24  направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи   .
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    І.М. Ральченко