ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 638/13527/24
провадження № 51-2232км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                                ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 серпня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року щодо 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 262 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 262 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 185 КК на строк 5 років 3 місяці; за ч. 2 ст. 262 КК - на 5 років 1 місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у провадженні.
Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком районного суду, 04 квітня 2024 року точного часу не встановлено, ОСОБА_7 разом з невстановленою особою, будучи обізнаним про Указ Президента України 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України № 2102-IХ від 24 лютого 2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», до якого було внесено зміни Указом Президента України № 49/2024 від 05 лютого 2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України № 3564-IX від 06 лютого 2024 року вчинив умисні дії з таємного викрадення майна, належного ОСОБА_8 .
Розподіливши між собою злочині ролі, реалізуючи свій спільний прямий злочинний умисел, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна та подальшого обернення його на свою користь, розуміючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 04 квітня 2024 року точного часу не встановлено, перебуваючи разом із невстановленою особою біля будинку АДРЕСА_2 , впевнившись в тому, що за їх діями не спостерігають оточуючі, скориставшись тим, в квартирі власника не було, взяв камінь та розбив балкон квартири № 23 , що розташований на другому поверсі цього будинку.
Після чого ОСОБА_7 заліз на балкон через ганок під`їзду та побачивши, що двері самого балкону відчинені пройшов до квартири та взяв пуско-зарядний пристрій «STANLEY Jumpit Starter with Compressor» вартістю - 5944, 25 грн, зарядний пристрій «Power pack supreme» вартістю - 1002 грн, наручний годинник «TISSOT 1853» - 8250 грн, наручний годинник «TISSOT 1853» вартістю - 4375 грн, мобільний телефон марки Samsung SM-A515F/DSN - 3466, 67 грн, спортивну кофту від костюму «adidas», портфель «Quechua» в який ОСОБА_7 склав усі вищевказані речі, в цей час не встановлена особа, яка діяла спільно з обвинуваченим, стояв біля під`їзду та слідкував, аби ніхто не побачив, як вони крадуть речі.
Потім, ОСОБА_7 , вийшовши на балкон передав рюкзак з викраденими речами невстановленій особі, який стояв біля під`їзду та спустився через ганок під`їзду.
Після чого, ОСОБА_7 разом з невстановленою особою залишили місце вчинення кримінального правопорушення, обернувши викрадене майно на свою користь, спричинивши матеріальну шкоду ОСОБА_8 на суму 23 037, 92 грн.
Крім того, 04 квітня 2024 року точного часу не встановлено, ОСОБА_7 разом з невстановленою особою, будучи обізнаним про Указ Президента України 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України № 2102-IХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» вчинив умисні дії з таємного викрадення майна, належних потерпілому ОСОБА_8 .
Розподіливши між собою злочині ролі, реалізуючи свій спільний сумісний злочинний умисел, діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна та подальшого обернення його на свою користь, розуміючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 04 квітня 2024 року точного часу не встановлено, перебуваючи разом із невстановленою особою біля будинку АДРЕСА_2 , впевнившись в тому, що за їх діями не спостерігають оточуючі, скориставшись тим, в квартирі власника не було, взяв камінь та розбив балкон квартири № 23 , що розташований на другому поверсі будинку.
Після чого ОСОБА_7 заліз на балкон через ганок під`їзду та побачив, що двері самого балкону відчинені пройшов до квартири, де побачив металеву шафу (сейф), дверцята якого були відчинені, з якого ОСОБА_7 викрав: - одну гладкоствольну вогнепальну зброю - мисливську одноствольну напівавтоматичну самозарядну рушницю «TYPHOON», моделі «F-12», 12 калібру, з заводським номером - «17-КF-11179» вартістю - 37 019, 70 грн; - магазин до зброї «TYPHOON F12 к. 12 мм. № НОМЕР_1 в кількості 2 шт вартістю - 3 768 грн; - мисливський карабін «MKM-072сб», калібру 7,62 мм. з заводським та реєстраційним номерами « НОМЕР_2 », в кількості 1 шт (який є нарізною вогнепальною зброєю) вартістю - 25 960 грн; - два магазини до мисливського карабіну «MKM-072сб», калібру 7,62 мм в кількості 2 шт вартістю - 1 566, 66 грн; - мисливський карабін «HENRY U.S. SURVIVAL» «Н002B», калібру 22Le, з заводським номером НОМЕР_3 в кількості 1 шт (який є нарізною вогнепальною зброєю) вартістю - 20 448 грн; - два магазини до мисливського карабіну «HENRY U.S. SURVIVAL » «Н002B», калібру 22Le, в кількості 2 шт вартістю - 2 525 грн; - мисливські патрони в кількості 14 шт 12 калібру загальною вартістю 435, 40 грн; - патрони 7,62х39 АК в кількості 17 шт є бойовими проміжними патронами та загальною вартістю 549, 61 грн; - патрони 7,62х39 МП в кількості 6 шт є мисливськими проміжними патронами та загальною вартістю 193, 98 грн; - патрони .22LR в кількості 14 шт є спортивно-мисливськими гвинтівковими патронами калібру 5,6 мм кільцевого запалення та загальною вартістю 69, 02 грн, в цей час невстановлена особа стояв біля під`їзду та слідкував, аби ніхто не побачив, як вони крадуть речі.
Потім, ОСОБА_7 вийшов на балкон та передав зброю разом з боєприпасами невстановленій особі, який стояв біля під`їзду та після він спустився через ганок під`їзду.
Після чого, ОСОБА_7 разом з невстановленою особою залишив місце вчинення кримінального правопорушення, обернувши викрадене майно на свою користь, спричинивши матеріальну шкоду ОСОБА_8 на суму 92 535, 37 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 03 квітня 2025 року залишив без змін вирок районного суду, а апеляційну скаргу сторони захисту - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі захисниця ОСОБА_6 просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання, зокрема, призначити покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 185 КК на строк 5 років; за ч. 2 ст. 262 КК на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнити підзахисного від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. 
Свою позицію обґрунтовує невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого.
На її думку, суди попередніх інстанцій не в повній мірі дотримались вимог статей 50, 65, 89 КК, оскільки не врахували, що попередня судимість ОСОБА_7 (за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року), на яку посилались суди, призначаючи йому покарання, погашена в установленому законом порядку та не може бути врахована як підстава для призначення більш суворого покарання. Таким чином наполягає, що посилання на цю обставину має бути виключено з судових рішень.
Також акцентує на тому, що суди, призначаючи ОСОБА_7 покарання, безпідставно двічі зазначили кваліфікуючу ознаку вчинення злочинів - «в умовах воєнного стану».
Підсумовуючи, вважає, що відсутність тяжких наслідків та обставин, що обтяжують покарання; наявність обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), позитивної характеристики ОСОБА_7 за місцем проживання, перебування на його утриманні малолітньої дитини та наявність сталих соціальних зв`язків, а також те, що останній в умовах перебування в слідчому ізоляторі жодного разу не порушив правила утримання та проявив належну процесуальну поведінку давали судам підстави для застосування щодо її підзахисного покарання не пов`язане з позбавленням волі, але в умовах контролю за його поведінкою.
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду потерпілий ОСОБА_8 подав письмові пояснення, в яких висловив позицію на підтримку доводів, викладених у касаційній скарзі захисниці, та просив задовольнити скаргу сторони захисту.
У судовому засіданні захисник - адвокат ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу частково, просила виключити із судових рішень покликання на наявність судимості у ОСОБА_7 та кваліфікуючої ознаки за ч. 2  ст. 262 КК - вчинення злочину в умовах воєнного стану.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 262КК у касаційному порядку стороною захисту  не оскаржуються. 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненим злочинам та особі засудженого, внаслідок суворості, Верховний Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Згідно з ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про кожний вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Також необхідно враховувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважати на спрямованість і мотиви протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність або відсутність підстав для звільнення особи від відбування покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, районний та апеляційний суди указаних вимог дотрималися.
З матеріалів провадження вбачається, що за наслідками судового розгляду районний суд визнав ОСОБА_7 винуватим за ч. 4 ст. 185 КК, тобто за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, та  за ч. 2 ст. 262 КК, тобто за викрадення вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не встановив, що місцевий суд допустив порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 262 КК чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, погодився з висновками суду попередньої інстанції щодо обрання виду й розміру покарання та зазначив мотиви прийнятого рішення.
Так, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкцій ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 262 КК у виді позбавлення волі на підставі ст. 70 цього Кодексу, врахував: характер і ступінь суспільної небезпеки скоєних злочинів; дані про особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні малолітню дитину 2023 року народження, працює без офіційного працевлаштування на будівництві, має постійне місце реєстрації та проживання; на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; раніше судимий вироком Лозівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року; суму матеріальної шкоди у розмірі 115 573, 29 грн, яка була завдана внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, часткове повернення майна потерпілому внаслідок проведення оперативно-розшукових дій; обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого (щире каяття), відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому; думку сторони обвинувачення та сторони захисту.
Також суд першої інстанції не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком відповідно до положень ст. 75 КК або ж застосування ст. 69 цього Кодексу чи норм ст. 69? КК до обвинуваченого у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають бути застосовані.
Водночас колегія суддів звертає увагу касатора, що районний суд, призначаючи ОСОБА_7 у виді реального покарання, яке залишилось без змін апеляційним судом, врахував утримання останнім малолітньої дитини, а також відсутність негативних наслідків злочину, оскільки всі викрадені речі були повернуті потерпілому, тому доводи в цій частині касаційної скарги сторони захисту є необґрунтованими. Водночас, як правильно зазначив апеляційний суд, сторона захисту не зазначає, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину.
Твердження сторони захисту про те, що суди нижчих інстанцій неправомірно послалися на попередню судимість ОСОБА_7 , яка погашена у встановленому законом порядку, Суд уважає обґрунтованими. 
Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов зумовлює настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.  
При цьому судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі і під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 27 вересня 2018 року, 20 квітня 2023 року, 20  березня 2024 року та 23 липня 2024 року (справи № 647/1831/15-к, № 206/1127/21, № 147/494/22, №755/10793/23 відповідно).
Отже, посилання у вироку місцевого суду та ухвалі апеляційного суду на вирок Лозівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року щодо ОСОБА_7 є неприйнятним, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості.
Також заслуговують на увагу доводи касаційної скарги захисниці про те, що суди безпідставно застосували кваліфікуючу ознаку до ч. 2 ст. 262 КК - «вчинення злочину в умовах воєнного стану».
Так, з матеріалів провадження слідує, що дії ОСОБА_7 , крім іншого, кваліфіковано за ч. 2 ст. 262 КК - викрадення вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
Однак диспозиція ч. 2 ст. 262 КК регламентує: «викрадення вогнепальної зброї та бойових припасів до неї…, за попередньою змовою групою осіб…», при цьому кваліфікуюча ознака «в умовах воєнного стану» у цьому кримінальному правопорушенні відсутня. Тобто районний суд самостійно додав, а суд апеляційної інстанції безпідставно не виключив цю кваліфікуючу ознаку злочину - в умовах воєнного стану.
За таких обставин, Суд уважає, що судами допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судових рішень з виключенням із них покликання на наявність у ОСОБА_7 попередньої судимості  та кваліфікуючу ознаку за ч. 2 ст. 262 КК «вчинення злочину в умовах воєнного стану». Водночас таке виключення з судових рішень, на думку колегії суддів, не тягне за собою зміну кваліфікації дій ОСОБА_7 за цією нормою закону та призначення йому покарання нижчого, аніж призначив йому районний суд.
Касаційний суд уважає, що призначене  ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкцій ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 262 КК та остаточне покарання на підставі ст. 70 КК є законним, справедливим, відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання ОСОБА_7 в касаційній скарзі захисницею не наведено, а тому підстав для її задоволення в цій частині немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 серпня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 - змінити.
Виключити з судових рішень покликання як на кваліфікуючу ознаку за ч. 2 ст. 262 КК - «вчинення злочину в умовах воєнного стану» та наявність попередньої судимості в   ОСОБА_7 за  вироком Лозівського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                               ОСОБА_3