Єдиний унікальний номер справи № 752/22561/23
Провадження № 22-ц/824/11474/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
02 жовтня 2025 року                                                                                                 місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                             Журби С.О., 
суддів                                                   Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря                           Павлової В.В.,
 
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним,
В С Т А Н О В И В :
 
25 жовтня 2023 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №757/9642/20-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
21 грудня 2020  року у справі ухвалено заочне рішення, яким вказаний позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50000 доларів США та 10 510,00 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Наразі ОСОБА_1 оскаржує вказане заочне рішення в апеляційному порядку.
29 січня 2017 року ним було складено розписку, за умовами якої він отримав від відповідача ОСОБА_2 кошти в розмірі 50000 доларів США для подальшої їх передачі за розв`язання питання щодо підписання оренди земельної ділянки.
Позивач зазначає, що на його думку вказана розписка є удаваним правочином та укладена для приховання договору доручення. Зі змісту розписки слідує, що існували певні домовлені по розв`язанню питання підписання договору оренди земельної ділянки в інтересах ОСОБА_2 за рахунок останнього. Кошти за вирішення цього питання ОСОБА_2 мав передати через нього третій особі. Він умови розписки виконав, гроші були передані, але з невідомих йому причин питання не було вирішено. Вказаний факт зафіксовано в змісті розписки, оригінал якої знаходиться у ОСОБА_2 . Розписка не містить з боку ОСОБА_2 жодних зауважень, які б спростовували факт виконання ним умов розписки щодо передачі коштів третій особі. Зміст розписки достовірно вказує на те, що 29 січня 2017 року ним була складена розписка для приховання фактично укладеного між ним та відповідачем договору доручення. Останній ініціював оформлення доручення як розписку за власні кошти.
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати договір позики, оформлений розпискою від 29.01.2017 між ним та відповідачем, удаваним правочином.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 07 травня 2025 року позивач направив  апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. 
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким  задовольнити позов у повному обсязі.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 02 жовтня 2025 року, з`явився представник позивача Литвинов О.Р. та просив задовольнити апеляційну скаргу. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.
Суд першої інстанції за результатами розгляду дійшов висновку, що зі змісту розписки вбачається передання позивачем відповідачу грошових коштів з метою вирішення питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки. Суд розцінив такі дії як протиправні у сфері орендних правовідносин та зазначив, що розписка свідчить про передачу коштів для явно незаконних цілей. На цій підставі він визнав відповідний правочин нікчемним та залишив позов без задоволення, не навівши при цьому належного правового обґрунтування такого висновку.
З точки зору колегії суддів апеляційного суду суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі припущень, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що зазначені дії є протиправними, а норми чинного законодавства не містять положень, які б визначали такі дії як незаконні.
Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції не зазначив, у чому саме полягає порушення порядку передачі земельної ділянки в оренду. Зазначене питання судом першої інстанції не досліджувалося, а зроблені ним висновки ґрунтуються виключно на припущеннях.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, нікчемність правочину повинна бути прямо передбачена законом. Суд першої інстанції не послався на жодну норму законодавства, яка б визначала даний правочин як нікчемний, що свідчить про відсутність правових підстав для такого висновку.
Незважаючи на те, що колегія суддів погоджується з частиною доводів апеляційної скарги щодо критики рішення суду першої інстанції, водночас не може погодитися з апелянтом щодо обґрунтованості позовних вимог.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 16 квітня 2025 року № 523/2697/21.
Такий правовий висновок узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому зазначено, що, встановивши під  час  розгляду справи,  що правочин вчинено з метою   приховати  інший правочин,  суд на підставі статті 235  ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм,  що регулюють  цей  правочин. Якщо  правочин,  який  насправді вчинено,  суперечить закону,  суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20). У цій постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також указано, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.
Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22)).
З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів. Цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2023 року в справі № 711/5843/20 (провадження № 61-11687св21)).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Указані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
Позивач не довів, що розписка була укладена з метою приховання саме договору доручення. 
Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Позивач стверджує, що розписка є договором доручення. Водночас для визнання розписки договором доручення необхідно, щоб правочин був належним чином укладений до вчинення відповідних дій та містив чітко визначені умови щодо суб`єктів, обсягу і способу виконання цих дій. У даному випадку таких умов не встановлено, зокрема, відсутні конкретні положення щодо того, кому, коли та яким чином відповідач має після укладення такого правочину передати кошти та порядок їх повернення.
З аналізу тексту розписки вбачається, що вона оформлена після фактичного вчинення дій, про які сторони домовлялися, тобто не відображає момент доручення, а лише фіксує вже виконані дії. Таким чином, хоча з тексту розписки можна вбачити наявність правовідносин, які за формою нагадують доручення, фактична воля сторін і характер правочину не відповідають ознакам договору доручення.
Водночас слід враховувати, що одним із способів припинення зобов`язань є новація, за якою існуючі правовідносини можуть трансформуватися в інші, що має значення для правової кваліфікації правочину.
 Згідно зі статтею 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.
Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. 
Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору, який можна визначити як договір, за яким одна сторона враховує суму заборгованості, що виникла до цього, а інша сторона зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових зобов`язань; дотримання форми такого правочину; дійсність первинного зобов`язання.
Відповідні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18, від 11 січня 2024 року у справі № 541/1530/21.
В даному випадку вбачається, що сторона, шляхом новації, прийняла на себе зобов`язання щодо повернення певної суми коштів у визначений строк, із зазначенням конкретного терміну та одержувача. Таким чином, розписка містить усі істотні умови, характерні для договору позики, і засвідчує саме зобов`язання позики. Враховуючи викладене, позиція про те, що розписка не є договором позики, не витримує критики.
Колегія суддів звертає увагу, що попередні правовідносини між сторонами могли мати різні форми цивільних правовідносин, проте вони трансформувалися у правовідносини нового змісту внаслідок новації, після чого сторона прийняла на себе зобов`язання щодо повернення коштів.
Враховуючи наведене, позовні вимоги про визнання договору позики, оформленого розпискою, удаваним правочином, не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову, однак обґрунтування такого рішення містило неналежні мотиви.
З огляду на це, апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу частково, змінює рішення суду першої інстанції у частині викладення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково. 
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року в частині мотивів для відмови у задоволенні позову змінити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                       С.О. Журба

Судді                                                                                                   Т.О. Писана 

                                                                                                             К.П. Приходько