Номер провадження: 22-ц/813/5222/25 
Справа № 523/18989/24
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                  Назарової М.В.,
суддів:                                              Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря                       Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2025 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Малиновського О.М. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання, 

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 в листопаді 2024 року звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що на початку лютого 2011 року відповідач ОСОБА_2 заволодів належним ОСОБА_1 автомобілем марки «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який привів у непридатний для експлуатації стан, продавши окремі деталі з автомобілю, через що його подальша експлуатація стала неможливою та він не підлягав ремонту.
В зв`язку з викладеними обставинами 07 жовтня 2013 року відомості щодо цього кримінального провадження внесено до ЄРДР за номером 12013160470006482, та згодом ОСОБА_2 повідомлено про підозру вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2022, яка набрала законної сили, провадження у кримінальній справі стосовно ОСОБА_2 , в якій позивача визнано потерпілим, за клопотання сторони захисту закрито через закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Обвинуваченого ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, цивільний позов ОСОБА_1 залишений без розгляду. 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року у справі № 523/8960/23, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, з ОСОБА_2 на користь позивача була стягнута матеріальна шкода в розмірі 73 695,21грн, моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн. 
На думку позивача, у відповідача перед ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання, в зв`язку з чим, посилаючись вимоги на ч. 2 ст. 625 ЦК України як правове обґрунтування своїх вимог, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні витрати та три процента річних за період з 01 лютого 2011 року до 11 листопада 2024 року в загальному розмірі 283593,83 грн.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання задоволено частково. 
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  три процента річних за порушення грошового зобов`язання за період з  19.09.2024 р. до 11.11.2024 р. у розмірі 857,00 грн, інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання за період з 12.09.2024 р. до 11.11.2024 р. в розмірі 5778,83 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. 
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2025 року скасувати в частині вирішення питання про розмір стягнення та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних – 30479 грн та інфляційні збитки 253114,83 грн, а загалом – 283593,83 грн.
Доводами апеляційної скарги є те, що: 
- зобов`язання відшкодувати матеріальну шкоду завдану заволодінням автомобілем ОСОБА_1 виникло в лютому 2011 року, а не в вересні 2024 року (коли набрало законної сили рішенням суду, який розглянув позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням);
- посилання суду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, скаржник вважає помилковим, оскільки у вказаній справі суд стягнув з відповідача завдані збитки з врахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. 
В судовому засіданні 14 жовтня 2025 року позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, згодом після оголошеної судом перерви до судового засідання 11 листопада 2025 року не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, оскільки особисто розписалися у довідковому листі суду (а.с. 96). Відповідач вважається повідомленим у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки за зареєстрованою в установленому законом порядку адресою повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою Укрпошти «адреса відсутній за вказаною адресою».
Вказане відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2022 року у справі № 522/20663/17 у кримінальному провадженні № 12013170470006482 від 07.10.2013 за обвинуваченням: ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності задоволено та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Судом також було закрито кримінальне провадження № 12013170470006482 від 07.10.2013 стосовно ОСОБА_2 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження скасовано, цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину залишено без розгляду.
З ухвали убачається, що відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_2 обвинувачується органом досудового розслідування в тому, що в лютому 2011 року (більш точну дату в ході досудового слідства встановити не надалось можливим), отримав від потерпілого ОСОБА_1 доступ до автомобілю марки «Lexus», модель GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належав ОСОБА_1 з метою його подальшої покупки. В подальшому, у ОСОБА_2 виник злочинний намір на заволодіння даним автомобілем без виконання будь-яких зобов`язань перед потерпілим.
З метою реалізації свого злочинного умислу, діючи умисно, з метою особистого збагачення, зловживаючи довірою ОСОБА_1 , тобто розуміючи, що тривалий час знайомий із потерпілим, маючи певний рівень довіри та те, що підтримує з ним приятельські стосунки, усвідомлюючи, що потерпілий не підозрює про його злочинні наміри, маючи у фактичному володінні та користуванні автомобіль марки «Lexus», модель GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належав ОСОБА_1 вирішив скористатися вказаними обставинами та заволодіти даним автомобілем переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх діянь, а саме те, що ОСОБА_2 не мав права на володіння та користування автомобілем, передбачаючи наслідки та бажаючи їх настання, незаконно заволодів транспортним засобом марки «Lexus», модель GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
З ухвали також вбачається, що в судовому засіданні захисник Ульянов І. та обвинувачений ОСОБА_2 заявили клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.09.2023 у справі № 523/8960/23, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 12.09.2024, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута матеріальна шкода в розмірі 73 695,21 грн та моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн, завданих внаслідок кримінальних правопорушень. 
На виконання вказаного рішення суду Суворовським районним судом м. Одеси 18.10.2024 виданий виконавчий лист № 523/8960/23, на підставі якого постановою державного виконавця Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Боржемським С.І. 22 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження № 76357125. 
За твердженням ОСОБА_1 у відповідача наявна заборгованість за рішенням суду по теперішній час не сплачена, що відповідає відомостям у Автоматизованій системі виконавчих проваджень.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з  ОСОБА_2 на користь позивача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України три процента річних за порушення грошового зобов`язання за період з  19.09.2024 р. до 11.11.2024 р. у розмірі 857,00 грн, інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання за період з 12.09.2024 р. до 11.11.2024 р. в розмірі 5778,83 грн, суд виходив з наявного у позивача права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проте обмежив нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних та стягнув такі не з лютого 2011 року – дати протиправного заволодіння відповідачем належним позивачу автомобілем, а з часу набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 523/8960/23, яким і був встановлений розмір завданої ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, і як наслідок і виникнення у ОСОБА_2 грошового зобов`язання з його повернення. 
Переглядаючи вказане рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Крім того, припис частини 2 статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки - порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 № 686/7081/21).
Так само, Верховний Суд у своїй постанові від 03.04.19 у справі № 757/3725/15-ц виснував про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з Особа_5 на користь Особа_3 трьох відсотків річних та інфляційних втрат через відсутність відповідного судового рішення про стягнення, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, то і прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало.
Щодо конкретизації змісту зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, яка відбулася лише після постанови Верховного Суду, Верховним Судом виснувано і в постанові від 23.04.2025 у справі № 694/1482/21.
Отже, оскільки наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем було підтверджено лише у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 21.09.2023 у справі № 523/8960/23, яке набрало законної сили 12.09.2024, і яким стягнуто з відповідача на користь позивача загалом 173695,21 грн, то і обов`язок останнього виконати таке виникло лише з вказаної дати.
Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України становить: 
Розрахунок 3 % річних (ст. 625 ЦКУ): період прострочення: 12.09.2024 - 11.11.2024.
сума заборгованості = 173695,21 грн, кількість днів прострочення = 60, сума санкції = 173695,21*3/100/366*60 = 854,24 грн.
Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції: період прострочення : 12.09.2024 - 11.11.2024, сума заборгованості = 173695,21 грн, індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення: вер. 2024 = 101.5, жовт. 2024 = 101.8; укупний індекс інфляції = 101.5:100 (вер. 2024) * 101.8:100 (жовт. 2024) = 1.03327000, інфляційне нарахування = 173695.21 * 1.03327000 -173695.21 = 5778.84 грн.
Оскільки не може бути погіршене становище особи, яке звертається з апеляційною, касаційною скаргою, а судом першої інстанції розраховано 3 % річних як 857,00 грн, то підстави для зменшення вказаної суми за доводами апеляційної скарги відсутні.
Помилковим є довід апеляційної скарги про обгрунтованість позовних вимог позивача, починаючи з лютого 2011 року, оскільки аналіз наведеного вище законодавства у сукупності із відповідною його правозастосовною практикою Верховного Суду, свідчить саме про конкретизацію змісту зобов`язання за допомогою рішення суду, до того ж, такого, що набрало законної сили та є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України (ч. 1 ст. 18 ЦПК України).
Як не спростовує правильних висновків суду та є помилковим власним тлумаченням відповідної судової практики вищих судів і твердження скаржника про не релевантне застосування до виниклих правовідносин постанови Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, оскільки у вказаній справі усуваючи розбіжності у застосуванні зазначеної норми матеріального права, Верховний Суд України, установивши, що вироком Хмельницького міськрайонного суду від 22 червня 2009 року, який набрав законної сили, ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 190, 358 КК України, та призначено кримінальне покарання та задоволено цивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди й стягнуто з ОСОБА_9 на її користь 780 000 грн, зазначив, що що є грошовим зобов`язанням, до якого підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення його, а боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
                                  
                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 11 листопада 2025 року

Головуючий                                                              М.В. Назарова

Судді:                                                                      В.А. Коновалова

                                                               В.В. Кострицький