ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2025 року                                                                                      Справа № 924/255/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Маціщук А.В. 

секретар судового засідання Черначук А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року по справі №924/255/25 (суддя С.В. Заверуха)
час та місце ухвалення рішення: 24 червня 2025 року; м. Хмельницький, мадан Незалежності, 1; повний текст рішення складено 24 червня 2025 року
за позовом ОСОБА_1 
до Фізичної особи-підприємця Кшановської Антоніни Валеріївни
про розірвання договору з 1 грудня 2024 року та стягнення коштів у розмірі 20 000 грн
за участю представників сторін:
від Позивача - Сусла І.М.;
від Відповідача - Гільовський О.І..
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Кшановської Антоніни Валеріївни (надалі - Відповідач) про розірвання договору оренди комерційного приміщення від 28 вересня 2024 року з 1 грудня 2024 року (надалі - Договір; а.с. 7-9) та стягнення коштів у розмірі 20000 грн.
В обгрунтування позову, Позивач відзначив, що на виконання умов пункту 13 Договору Позивачем  сплачено Відповідачу 20000 грн та що на початку листопада 2024 року Відповідач звернувся до Позивача з вимогою про дострокове розірвання Договору, на що Позивач, погодився. Позивач вказав, що  28 листопада 2024 року повністю звільнено приміщення, а Відповідач отримав ключі та прийняв приміщення, однак від підписання Акту прийому - передачі відмовився.
Також Позивач зазначив, що 29 листопада 2024 року він звернувся до Відповідача з листом-претензією, в якій повідомив, що в односторонньому порядку було ініційовано розірвання Договору та вказано, що своєчасно і в повному обсязі проводились розрахунки по орендній платі, і що об`єкт утримувався в належному санітарно-технічному і протипожежному стані. Крім того, вказав про повідомлення про те, що у зв`язку з припиненням оренди згідно умов укладеного Договору наданий депозит у сумі 20000 грн має бути повернуто Відповідачем. Констатував факт того, що  відповіді надано не було надано. Крім того, Позивач зазначає, що орендні відносини припинені ще 28 листопада 2024 року за ініціативою Відповідача, приміщення повністю звільнено та ключі повернено власнику. Оскільки Позивач має на меті розірвати вищевказаний Договір, вказана сума у розмірі 20000 грн на його переконання підлягає стягненню з Відповідача. У зв`язку з тим, що Відповідач відмовляється у позасудовому порядку врегулювати вказаний спір, Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про розірвання Договору та стягнення депозиту.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року в справі №924/255/25 позов задоволено частково. Cтягнуто з Відповідача на користь Позивача   кошти в розмірі 20000 грн. У решті позову відмовлено.
Також судовим рішенням стягнуто з Позивача на користь Відповідача 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що посилання Позивача на те, що на початку листопада 2024 року Відповідач звернувся до Позивача з вимогою про дострокове розірвання Договору з 1 грудня 2024 року,  за відсутності згоди Відповідача на таке дострокове припинення дії Договору, не свідчить про розірвання з 1 грудня 2024 року Договору незалежно від того, чи фактично використовувалось приміщення орендарем.
Враховуючи вищевикладені обставини, зміст позовних вимог, судом першої інстанції констатовано відсутність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання з 1 грудня 2024 року договору оренди комерційного приміщення, у зв`язку з викладеним, у цій частині в позові відмовлено судом з огляду на його безпідставність.
З приводу позовних вимог про стягнення з Відповідача коштів у розмірі 20000 грн, то місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що у пункті 13 Договору погоджено, що депозит повертається Відповідачем Позивачу при закінченні терміну Договору. Відтак, зважаючи на закінчення 28 квітня 2025 року строку дії Договору та сплату  28 вересня 2024 року 20000 грн Відповідачем для Позивача в момент підписання Договору (при цьому, судом визнано факт сплати вказаної суми підтверджує Позивач та не заперечує Відповідач), суд вважав обгрунтованими позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача коштів у розмірі 20000 грн. 
Що ж стосується розподілу судових витрат заявлених Відповідачем до Позивача в розмірі 20000 грн, то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що з огляду на встановлені судом обставини у системному взаємозв`язку з правовими положеннями Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", оцінивши подані заявником докази, враховуючи предмет позову, обсяг доказів для правового аналізу, ступінь важкості справи, а також часткове задоволення позову, то з позиції суду першої інстанції стягненню підлягають судові витрати Відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн, що відповідає принципам господарського судочинства, зокрема, забезпеченню дотримання балансу інтересів сторін. У стягненні решти витрат Відповідача на професійну правничу допомогу суд відмовив з огляду на їх безпідставність у цій частині.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням Позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги та прийняти нове рішення, яким розірвати Договір з 1 грудня 2024 року.
Також апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року в частині стягнення з Позивача на користь Відповідача витрат на професійну правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким у стягненні 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу, відмовити. 
Позивач в апеляційній скарзі зауважив, що Відповідачем запропоновано достроково розірвати Договір з 1 грудня 2024 року, тому, у зв`язку з тим, що було погоджено припинення орендних правовідносин, 29 листопада 2024 року  було звільнено приміщення та надано Відповідачу ключі від нього. Апелянт вважає, що Відповідачем визнавався факт припинення орендних правовідносин, оскільки Відповідачем прийнято ключі та приміщення у відповідному стані без жодних претензій. Позивач зазначив, що на вимогу підписати Акт прийому - передачі комерційного приміщення 29 листопада 2024 року Відповідач відмовився без пояснення причин. Позивач також вказав про направлення на адресу Відповідача Угоди про розірвання Договору та що вказаний лист отримано Відповідачем 12 грудня 2024 року (номер відправлення - 3230200172244), що підтверджується тренінгом відправлення АТ "Укрпошта". Позивач в апеляційній скарзі зауважив, що Відповідачем фактично припинені орендні правовідносини з 29 листопада 2024 року, оскільки Позивачем в той день було звільнено приміщення та передано ключі. Апелянт наголушує, що Відповідач своїми діями підтвердив згоду на припинення Договору, але згодом ухилився від підписання угоди про розірвання Договору.
Також скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що згідно статті  129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вказавши, що скасовуючи оспорюване рішення та задовільняючи позов Позивача за даної норми суд має відмовити в задоволенні заяви Відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.   

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 липня 2025 року в справі №924/255/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Хмельницької  області від 24 червня 2025 року, запропоновано Відповідачу надіслати до апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів Позивачу.
7 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшло клопотання про долучення нових доказів, із обгрунтуванням неможливості подання такого доказу суду першої інстанції наступними обставинами.  Позивач зазначив, що в суді першої інстанції представником Позивача адвокатом Сусла І.М. було повідомлено, що комерційне приміщення по вул. Огієнка, буд. 59 (95,9 кв.м) м. Кам`янець - Подільський, Хмельницька обл., одразу після звільнення його Позивачем передано в оренду іншої особи, і що про це адвокат Сусла І.М. повідомляла в судових засіданнях неодноразово. Констатувавши, що представник Відповідача заперечував щодо вказаного, повідомляючи в суді першої інстанції, що орендарем приміщення є Позивач на підставі укладеного Договору.  Вказує, що в липні 2025 року Позивачу стало відомо, що комерційне приміщення по вул. Огієнка, буд. 59 (95,9 кв.м.) м. Кам`янець - Подільський, Хмельницька обл., перебуває в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем - Сіті" на підставі укладеного договору оренди між Відповідачем та ТОВ "Джем - Сіті" і що для з`ясування та перевірки цих обставин, 24 липня 2025 року адвокатом Сусла І.М. надіслано адвокатський запит до ТОВ "Джем - Сіті" в якому адвокат просив надати інформацію про дату укладення Договору щодо оренди комерційного приміщення. Вказує, що саме з даного моменту апелянту стало відомо про цей факт. 
Ухвалою  суду апеляційної інстанції від 8 вересня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 8 жовтня 2025 року об 15:20 год..
Ухвалою апеляційного господарського суду від 15 вересня 2025 року  задоволено заяву Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 8 жовтня 2025 року задоволено заяву Відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
В судовому засіданні від 8 жовтня   2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача     підтримав доводи, наведені     в апеляційній скарзі,   та з підстав, висвітлених в ній, просив суд її задоволити,  скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги та прийняти нове рішення, яким розірвати Договір з 1 грудня 2024 року. Також представник Позивача просив рішення скасувати в частині стягнення з Позивача на користь Відповідача витрат на професійну правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким у стягненні 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу, відмовити. Представник зауважив, що Відповідачем запропоновано достроково розірвати Договір з 1 грудня 2024 року, тому, у зв`язку з тим, що було погоджено припинення орендних правовідносин та що 29 листопада 2024 року  було звільнено приміщення та надано Відповідачу ключі від нього. Представник Позивач вважає, що Відповідачем визнавався факт припинення орендних правовідносин, оскільки Відповідачем прийнято ключі та приміщення у відповідному стані без жодних претензій. Представник вказав, що на вимогу підписати Акт прийому - передачі комерційного приміщення 29 листопада 2024 року Відповідач відмовився без пояснення причин. Також Представник Позивача зазначив про направлення на адресу Відповідача Угоди про розірвання Договору, зауваживши, що вказаний лист отримано Відповідачем 12 грудня 2024 року. Вважає, що Відповідач своїми діями підтвердив згоду на припинення Договору, але згодом ухилився від підписання угоди про розірвання Договору. Також представник Позивача вказав, що в липні 2025 року Позивачу стало відомо, що комерційне приміщення по вул. Огієнка, буд. 59 (95,9 кв.м.) м. Кам`янець - Подільський, Хмельницька обл., перебуває в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем - Сіті", що на його переконання також вказує про припинення Договору.  Що ж до стягнення витрат на правничу допомогу, то представник зауважив, що оскільки скасуванню підлягає судове рішення, то й відповідно слід відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу.  
В судовому засіданні від 8 жовтня  2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача заперечив       проти доводів, наведених     в апеляційній скарзі Відповідача,    та   просив суд залишити її без задоволення,    а рішення Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року без змін. Представник Відповідача  вказав, що умовами Договору не передбачено розірвання Договору в односторонньому порядку, а передбачено лише, що сторони за обопільним рішенням мають право відмовитися від договору, попередивши одна одну у строк, що не перевищує 1 місяць до прийняття такого рішення. Представник Відповідача вказав, що Позивачем не наведено будь-яких підстав для такого розірвання відповідно до положень закону або умов Договору, та не зазначено відповідних аргументів, які могли б бути оцінені судом та на підставі яких можна було б дійти висновку про наявність підстав для дострокового розірвання Договору в односторонньому порядку. Також представник Відповідача вказав, що йому не відомо чи на даний момент спірне приміщення перебуває в оренді іншого орендаря, а також заперечив проти заключення нового Договору, вказавши, що апелянт не подавав його до суду першої інстанції. Що ж стосується стягнення витрат на правничу допомогу, то представник Відповідача вважає рішення місцевого господарського суду в цій частині законним та обгрунтованим.  
Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного     апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що   в задоволенні апеляційної скарги Позивача слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
28 вересня 2024 року між Відповідачем (орендодавцем) та Позивачем (орендарем) укладено Договір  (а.с. 7-9), відповідно до пунктів 1-6 Договору, Відповідач у тимчасове користування Позивачу надав комерційне приміщення у будинку по вул. Огієнка, буд. 59. Загальна площа об`єкта оренди становить 95,9 кв.м. В оренду передається майно (обладнання тощо), підсобні приміщення (споруди тощо): кухонні меблі, умивальник, стіл, чотири стільці, вішалка з тумбочкою, сейф, умивальник, туалет, кондиціонер з пультом, пожежна та охоронна сигналізація, відеокамери, ролети.
Згідно пунктів 10 - 12 Договору, орендна плата становить без податку на додану вартість 30000 гривень за кожен місяць оренди. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Розмір орендної плати за весь строк оренди становить 180000 гривень за 6 місяців.
У відповідно до пункту 13 Договору на момент підписання Договору Позивач сплачує Відповідачу депозит у сумі 20000 грн. Депозит повертається Відповідачем Позивачу при закінченні терміну Договору. При цьому, як стверджує Позивач та не заперечує Відповідач, на виконання умов пункту 13 вказаного Договору Позивачем сплачено Відповідачу 20000 грн.
Згідно з пунктами 32, 33 Договору, Договір укладено строком на 6 місяців і діє з 28 вересня 2024 року до 28 квітня 2025 року включно. Сторони за обопільним рішенням мають право відмовитися від Договору, попередивши одна одну у строк, що не перевищує 1 місяць до прийняття такого рішення.
Позивач  звернувся до Відповідача з листом-претензією від 29 листопада 2024 року, в якій вказав, що Відповідачем в односторонньому порядку ініційовано розірвання Договору щодо оренди комерційного приміщення по вул. Огієнка, буд. 59 та вказано, що ним своєчасно і в повному обсязі проводились розрахунки по орендній платі, об`єкт утримувався в належному санітарно-технічному і протипожежному стані. Крім того, повідомлено, що у зв`язку з припиненням оренди згідно умов укладеного Договору наданий депозит у сумі 20000 грн має бути повернуто Відповідачем. 
До вказаного листа додано датований 29 листопада 2024 року та підписаний Позивачем проєкт угоди про розірвання Договору.
Також адвокатом Позивача надіслано адвокатський запит від 5 грудня 2024 року до Відповідача, у якому, зокрема, вказано, що Відповідачем на виконання вимог Договору 28 вересня 2024 року сплачено кошти в сумі 20000 гривень в якості депозиту, який повертається Відповідачем для  Позивача при закінченні терміну Договору. Вказаний адвокатський запит містив вимогу про повернення сплаченого депозиту у розмірі 20000 грн на рахунок Позивача. 
Як вбачається зі змісту витягу від 18 березня 2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 14 грудня 2024 року припинено підприємницьку діяльність Позивача.
З огляду на зазначене, враховуючи невиконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно умов Договору та не розірвання Договору з 1 грудня 2024 року, Позивач звернувся з позовом, з метою, захисту порушених, на його думку, прав до Відповідача з позовом про розірвання Договору з 1 грудня 2024 року та стягнення 20000 грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, надаючи правову оцінку правовідносинам враховуючи положення діючого законодавства України, колегія суддів зауважує таке.
Стаття 759 Цивільного кодексу України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до положень статтей  525,  526 Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Наведена норма кореспондується з частиною 1  статті 651 Цивільного кодексу України, згідно з якою зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас пунктом 1 частини 1  статті 611 Цивільного кодексу України  серед правових наслідків порушення зобов`язання передбачено припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Частинами 2, 3 статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що    у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Також договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
В той же час, право відмови від договору найму та його розірвання передбачено статтями  763,  782,  783,  784 Цивільного кодексу України.
В той же час як визначено частиною 2 статтею 763 Цивільного кодексу України,  кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. При цьому договір найму вважається укладеним на невизначений строк, якщо строк найму не встановлений.
Статтею 783 Цивільного кодексу України визначено, що      наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
Крім того, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач володіє та/або користується річчю всупереч договору або призначенню речі;  наймач без дозволу наймодавця передав річ у володіння та/або користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.
При цьому, колегією суддів враховується, що як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у постановах від 7 серпня 2018 року в справі №910/7981/17, від 7 червня 2023 року в справі №922/3397/20) розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Отже, перш ніж розглядати по суті заявлену у справі вимогу про розірвання договору господарському суду належить пересвідчитись (шляхом встановлення відповідних обставин та оцінки пов`язаних з цим доказів зі справи) у чинності Договору.
У відповідності до частини 1  статті 795 Цивільного кодексу України  обчислення строку договору найму (якщо інше не встановлено договором) починається з моменту передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), яке оформляється відповідним документом (актом), що підписується сторонами договору.
Частинами 1, 2 статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що   у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Повернення наймачем предмета договору найму також оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
У разі невиконання наймачем зазначеного обов`язку наймодавець має право захистити свої порушені цивільні (господарські) права та охоронювані законом інтереси відповідно до положень статтей  15,  16 Цивільного кодексу України,  статті 20 Господарського кодексу України, зокрема, шляхом звернення до суду з негаторним позовом про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо) у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Суд може захистити цивільне (господарське) право або інтерес способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Поряд з тим, частиною 1 статті 25 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що апеляційні господарські суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих     господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).
Колегія суддів констатує, що статтею 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених   статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім оскаржуваної частини судового рішення, за результатами розгляду справи та дослідження поданих доказів, місцевим господарським судом задоволено позовні вимоги щодо стягнення 20000 грн.
Однак, апеляційна скарга Позивача не містять доводів щодо заперечення обставин задоволення позовних вимог в ці частині. Відтак, з огляду на те, що судове рішення не оспорюється у відповідній частині, суд апеляційної інстанції не переглядає судове рішення у відповідній частині, так як не встановив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, як і не встановив неправильне застосування норм матеріального права у вищеописаних частинах судового рішення, що не оспорена апелянтом.                   
Відтак зважаючи на предмет оскаржених позовних вимог щодо розірвання Договору з 1 грудня 2024 року та обставини, котрими   Позивач обгрунтовує підставність своїх позовних вимог, а Відповідач заперечує обставини встановленні в оскаржуваному рішенні щодо відмови в задоволенні позовних вимоги в частині розірвання Договору з 1 грудня 2024 року, колегія суддів розглядає оспорену позовну вимогу про розірвання Договору з 1 грудня 2024 року.

Зважаючи на межі та доводи апеляційної скарги щодо оскарження судового рішення в частині відмови в розірванні Договору з 1 грудня 2024 року в розрізі доводів Позивача щодо припинення орендних правовідносин та припинення користування орендованим майном з 29 листопада 2024 року саме за ініціативи Відповідача, судова колегія зауважує наступне.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сторони в пунктах 32, 33 Договору передбачили, що цей Договір укладено строком на 6 місяців і діє з 28 вересня 2024 року до 28 квітня 2025 року включно. Сторони за обопільним рішенням мають право відмовитися від Договору, попередивши одна одну у строк, що не перевищує 1 місяць до прийняття такого рішення.
В той же час, зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо ініціювання розірвання Договору саме зі сторони Відповідача шляхом отримання відповідних листів, колегія суду дослідивши матеріали справи, зауважує що в підтвердження таких доводів Позивачем не долучено будь-яких доказів (листів, заяв, клопотань), що ініціатива розірвання Договору була саме від орендодавця (Відповідача).   
Що ж стосується покликання Позивача на його лист від 29 листопада 2024 року, де зокрема в першому абзаці процитовано, що: «Вами в односторонньому порядку було ініційовано розірвання Договору», то колегія суду  зауважує, що цей лист є висвітленням інформації саме зі сторони Позивача, котрий в свою чергу не наділений правом самостійно виступати від імені Відповідача якби було б таке ініціювання зі сторони Відповідача, як зауважує Позивач, то Позивач в підтвердження даних доводів долучив би відповідний доказ, в якому відображено було таку ініціативу зі сторони Відповідача (лист в якому Відповідач вказав на таку пропозицію та відповідь на котрий надав з відповідним твердженням Позивач).
При цьому, колегія суду враховує, що із норми 651 Цивільного кодексу України вбачається, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 
В той же час, Позивачем не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, котрі  б надавали суду право в правовому полі дії статті 651 Цивільного кодексу України, розірвати Договір в судовому порядку.  
Окрім того, зважаючи що спірне приміщення передавалося за актом приймання-передачі, суд констатує, що Позивачем не долучено до позову в підтвердження обставин щодо ініціювання саме Відповідачем розірвання Договору, підписаного обома сторонами Договору акту такого приймання-передачі спірного приміщення на виконання розірвання Договору від Позивача до Відповідача.
Відтак, зважаючи на відсутність доказів, котрі б вказували на розірвання Договору за ініціативою Відповідача саме з 1 грудня 2024 року, в розрізі відсутності в Договорі умов, які б надавали стороні право на одностороннє розірвання Договору, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову в таких позовних вимогах.
В той же час, колегією суддів враховується, що Позивачем було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення нових доказів, із обгрунтуванням неможливості подання такого доказу суду першої інстанції наступними обставинами. 
Позивач зазначив, що в суді першої інстанції представником Позивача адвокатом Сусла І.М. було повідомлено, що комерційне приміщення по вул. Огієнка, буд. 59 (95,9 кв.м.) м. Кам`янець - Подільський, Хмельницька обл., одразу після звільнення його Позивачем передано в оренду іншої особи, про це адвокат Сусла І.М. повідомляла в судових засіданнях неодноразово, натомість представник Відповідача заперечував щодо вказаного, повідомляючи в суді першої інстанції, що орендарем приміщення є Позивач на підставі укладеного Договору. 
Повідомлено, що ні Позивачеві ні представнику Позивача адвокату Сусла І.М. не була доступна інформація про нового орендаря комерційного приміщення, оскільки приміщення є закритим для відвідування сторонніх осіб. 
Апелянт стверджує, що в липні 2025 року Позивачу стало відомо, що комерційне приміщення по вул. Огієнка, буд. 59 (95,9 кв.м.) м. Кам`янець - Подільський, Хмельницька обл., перебуває в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем - Сіті" на підставі укладеного договору оренди між Відповідачем та ТОВ "Джем - Сіті". Наголошує, що для з`ясування та перевірки цих обставин, 24 липня 2025 року адвокатом Сусла І.М. надіслано адвокатський запит до ТОВ "Джем - Сіті" в якому адвокат просив надати інформацію про дату укладення Договору щодо оренди комерційного приміщення.
У відповідь листом Товариством з обмеженою відповідальністю "Джем - Сіті" надано копію договору оренди комерційного приміщення укладеного між Відповідачем та ТОВ "Джем - Сіті", який укладено 9 січня 2025 року. 
Колегія суду вважає вищеописані обгрунтування неможливості подання відповідного доказу підставними  та такими що мають місце, з огляду на те, що Позивач була лише орендарем такого приміщення, а відтак не могла володіти інформацією щодо передачі спірного приміщення в оренду іншій юридичній особі, що відповідно мав би знати представник Відповідача (який зазначив про необізнаність з такою обставиною в судовому засіданні від 8 жовтня 2025 року), який є саме представником орендодавця приміщення та вчиняє безпосередні дії з передачі його в оренду (що судом апеляційної інстанції оцінюється критично, адже вказане свідчить про недобросовісність Відповідача, котрий міг повідомити самостійно про даний факт ще під час розгляду справи в суді першої інстанції). В той же час колегія суду наголошує, що Позивач як не строна такого Договору не могла самостійно отримати  доказ з огляду на що та з урахуванням недобросовісності Відповідача, судом апеляційної інстанції приймається цей доказ під час розгляду апеляційної скарги.    
Дослідивши даний доказ вбачається, що 9 січня 2025 року між Відповідачем як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Джем - Сіті" як орендарем укладено договір оренди комерційного приміщення. 
Згідно пункту 1.1 Договору оренди комерційного приміщення, Відповідач зобов`язався передати, а Орендар зобов`язався прийняти в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 95,9 кв.м, розташоване за адресою: Україна, Хмельницька обл., м. Кам`янець-Подільський, вул. Огієнка, 59, яке належить Відповідачу, а Відповідач зобов`язався сплачувати у встановлену Договором орендну плату.
Поміж тим, колегією суддів враховується, що зі змісту пункту 1.2 Договору оренди комерційного приміщення слідує, що Відповідач гарантував, що приміщення є його власністю, вільне від прав і обов`язків третіх осіб, під арештом не перебуває, не є предметом застави (іпотеки) та будь-якого іншого обтяження.  
Згідно пункту 2.1. Договору, строк оренди за даним Договором складає 60 календарних місяців починаючи з 9 січня 2025 року по 9 січня 2030 року.
Відтак, Відповідач як суб`єкт підприємницької діяльності надаючи дане приміщення іншій юридичній особі, констатуючи факт того, що таке приміщення є вільне від прав і обов`язків Третіх осіб, ввів свого контрагента в оману, з огляду на діючий Договір (укладений між Позивачем та Відповідачем) чим також порушим принципи добросовісності, порядочності та справедливості.    
Окрім того, Відповідач  не зважаючи на укладення договору оренди спірного приміщення уже з новим орендарем, під час дії Договору оренди (укладеного з Позивачем) звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою  до Позивача  про стягнення заборгованості за Договором з яких: 150 00 грн основна заборгованість, 8  044 грн 68 коп.  інфляційні втрати та 2  061 грн 16 коп. 3 % річних.
Між тим, ухвалою Господарського суду Хмельницької області по справі №924/730/25 від 19 серпня 2025 року прийнято заяву про зменшення позовних вимог від 13 серпня 2025 року, таким чином предметом спору у справі №924/730/25 стало стягнення заборгованості за Договором з яких 37742 грн основної заборгованості за один місяць оренди, 2805 грн 89 коп. інфляційних втрат та 1112 грн 59 коп.- 3 % річних.
Враховуючи усе вищевстановлене в даній справі, в розрізі встановлених вище дій Відповідача (укладення договору оренди з нових орендарем та зазначення в ньому про відсутність прав і обов`язків третіх осіб, звернення до суду з позовом саме про стягнення заборгованості з орендної плати за спірним Договором за один місяць, а не до закінчення терміну дії Договору 28 квітня 2025 року) колегія суду виснує про припинення орендних відносин саме - з 8 січня 2025 року, тобто дати яка передує даті укладення нових орендних відносин з новим орендарем (при цьому самі ж дії Відповідача опосередковано засвідчують припинення орендних правовідносин з Позивачем по Договору саме) з  8 січня 2025 року.
Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання Договору саме з 1 грудня 2024 року (дата, коли Договір був ще діючим) з огляду на не доведення підставності  таких вимог, які б надали можливість розірвати Договір з цієї дати саме за рішенням суду. В той же час колегія суду констатує, що дані правовідносини з оренди приміщення припинилися між Позивачем та Відповідачем 8 січня 2025 року, що засвідчується вчиненими Відповідачем діями з оренди спірнго приміщення іншому орендарю.  
Тож приймаючи відповідне рішення в цій частині Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін оспорювае судове рішення у частині розірвання Договору з 1 грудня 2024 року.
Згідно до пункту 1    статті 73 Господарського процесуального кодексу України    доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. 
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію  статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що спростовані     з підстав, вказаних вище в даній постанові. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції з нраявних у нього доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Що ж стосується вимог апеляційної скарги поданої в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу,  то колегія суду зауважує таке. 
5 травня 2025 року на адресу Господарського суду Хмельницької області від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву Позивача, де в прохальні частині Відповідач просив стягнути з Позивача 20000 грн витрат на правничу допомогу.  
В рішенні місцевий господарський суд стягнув з Позивача на користь Відповідача 10 000 грн 00 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 14 квітня 2025 року між адвокатом Мельником А.І. (Адвокат) та Відповідачем (Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 25, відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого Відповідач доручив, а адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, Відповідачу. Правова допомога за цим договором включає: надання консультацій правового характеру Відповідачу; написання та подання відповідних клопотань, заяв, позовних заяв, відзивів на позовну заяву, скарг, інших документів правового характеру на замовлення клієнта в судові, правоохоронні органи, інші державні органи по справі № 924/255/25; представництво інтересів Відповідача під час розгляду справи № 924/255/25.
У відповідно до пункту 4.1 договору за надання правової допомоги, передбаченої пунктом 1.2 договору, Відповідач сплачує адвокату гонорар. При укладенні даного договору Відповідач сплачує аванс в розмірі 20000 грн. Остаточний розрахунок вартості гонорару адвоката по даній справі буде визначатися сторонами за домовленістю після виконання сторонами умов, передбачених пунктом 4.1 даного Договору.
Згідно з актом виконаних робіт від 23 червня 2025 року до договору від 14 квітня 2025 року № 25 про надання правової допомоги, відповідно до вказаного договору адвокатом надано наступні послуги: написання та подання відзиву у справі № 924/255/25; участь у судових засіданнях в даній справі; консультації Відповідача в процесі розгляду судом даної справи; участь в переговорах з приводу можливого укладення сторонами мирової угоди в означеній справі.
Крім того, згідно з актом виконаних робіт від 23 червня 2025 року до договору від 14 квітня 2025 року № 25 про надання правової допомоги, вартість наданих відповідно до вказаного договору послуг становить 20000 грн, при цьому Відповідачем прийняті та оплачені вказані послуги (зазначено в  акті).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.
Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
У статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 9 червня 2017 року, передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.
Між сторонами, на виконання Договору, складено і підписано акт приймання-передачі результатів послуг.
Судом апеляційної інстанції враховується, що такий вид послуг як письмова консультація, адвокатський запит на отримання доказів, зводиться до послуги із написання позовної заяви. Крім того, в поданих додаткових поясненнях продубльована позиція позовної заяви, що також охоплюється змістом послуги із написання позовної заяви. 
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
В силу дії частин 1,2 статті 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Схожу  правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2020 року в справі №910/4201/19.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Згідно з частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8 статтею 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вже вказувалося вище у цій постанові розмір витрат на професійну правничу допомогу, які Відповідач просив стягнути з Позивача  в місцевому господарському суді склав 20000 грн.
При цьому, оцінюючи вимоги щодо стягнення вказаних витрат, колегією суду враховується правило розподілу судових витрат, яке передбачено частиною 4 статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, за яким інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України      визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої  статті 129 Господарського процесуального кодексу України      під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;   чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії/ бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Схожі висновки викладені також й в пунктах 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.
При цьому, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі  № 912/1025/20.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).
При цьому, після перегляду судового рішення місцевого господарського суду колегією суду залишено без змін дане рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо розірвання договору та з огляду на те, що в апеляційній скарзі не оскаржувалася частина щодо стягнення 20000 грн на користь Позивача по суті залишено без змін і ця частина рішення. Тобто як при винесенні оспорюваного рішення так і винесенні постанови висновки щодо часткового задоволення позову залишилися незмінними. Відтак, після перегляду судом апеляційної інстанції судового рішення по даній справі параметри можливого розподілу адвокатських послуг (про котрі в апеляційній скарзі зазначив апелянт) за статтею 129 Господарського процесуального кодексу України залишився також незмінним, тобто підлягало покладенню на обидві сторони (на Позивача і Відповідача пропорційно, адже задоволеною залишилася лише одна вимога з двох).
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, виходячи із принципу розумності судових витрат, враховуючи вищезазначене та всі аспекти і складність даної справи, враховуючи відсутність заперечень Позивача   щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції доходить висновку про підставність і обрунтованість стягнення з Позивача   на користь Відповідача 10000 грн   витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції (які включають подання відзиву та участь в судових засіданнях), адже саме такий їх розмір судом визначається як справедливий, а також таким, що відповідає критерію реальності та розумності таких витрат. 
Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський залишає без змін рішення суду першої інстанції і в цій частині, а апеляційну скаргу Позивача в цій частині без задоволення.
Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                             
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року по справі №924/255/25 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 24 червня 2025 року по справі №924/255/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №924/255/25 повернути Господарському суду Хмельницької області.
Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Маціщук А.В.