КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/14307/25                                                                        Головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
Провадження № 22-ц/824/16429/2025                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
06 листопада 2025 року                                             м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С. А., суддів: Слюсар Т. А.,Таргоній Д. О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про захист прав споживача та стягнення коштів за несвоєчасне підключення до електромереж,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Чернігівобленерго» про захист прав споживача та стягнення коштів за несвоєчасне підключення до електромереж.
01 вересня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю на розгляд до Козелецького районного суду Чернігівської області.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача про стягнення коштів пов`язані з невиконанням умов договору щодо приєднання до електричних мереж споживача за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка кадастровий номер 7422082700:01:004:0332, а відтак підсудність даного спору є виключною, тобто дана справа має розглядатисяу суді за місцезнаходженням нерухомого майна.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Хомляк О.Р. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд помилково застосував положення частини першої статті 30 ЦПК України, розглядаючи спір між сторонами як такий, що виник з приводу нерухомого майна. Однак, предметом позову є стягнення коштів та захист прав споживача у зв`язку з неналежним виконанням умов договору про приєднання до електричних мереж, а не спір про право на земельну ділянку чи інше нерухоме майно. Тобто, спір не стосується права власності, користування, поділу чи інших речових прав на нерухомість, а виник із договірних зобов`язань у сфері надання послуг.
ОСОБА_1 є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а місце його проживання знаходиться у Деснянському районі м. Києва, а саме він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тому звернення до Деснянського районного суду м. Києва на підставі частини п`ятої статті 28 ЦПК України було правомірним. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу на спеціальну норму, яка має перевагу над загальними правилами виключної підсудності, та обмежив гарантоване законом право позивача на звернення до суду за своїм місцем проживання.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Відповідно до положень частини дев`ятої статті 187 ЦПК України, якою врегульовано порядок відкриття провадження у справі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).
Судом встановлено, що у серпні 2025 року  ОСОБА_1 пред`явив всудіпозов про захист прав споживача та стягнення коштів за несвоєчасне підключення до електромереж, в якому просив стягнути з АТ «Чернігівобленерго» на його користь суму заборгованості за договором виконання робіт № 300306174 від 09 лютого 2024 року у розмірі 211 985,04 грн.
Обґрунтовуючи підсудність даного спору Деснянському районному суду м. Києва, позивач послався на положення частини п`ятої статті 28 ЦПК України і вказав, що його зареєстрованим місцем проживання є адреса: АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції, передаючи справу за підсудністю на розгляд до Козелецького районного суду Чернігівської області, керувався правилами виключної підсудності, які визначені у частині першій статті 30 ЦПК України, та вважав, що позовна заява про стягнення коштів підлягає розгляду судом за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна, який за умовами укладеного між сторонами договору підлягав підключенню до електричних мереж.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Усі справи, які надходять до суду, в першу чергу перевіряються судом на дотримання правил територіальної підсудності виходячи з предмета і підстав позову.
Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.
Як зазначав Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2022 року в справі № 691/914/19, у позовній заяві позивач має обґрунтувати підстави для застосування правил альтернативної підсудності. 
Так, у статті 28 ЦПК України законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), частиною п`ятою якої передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
За приписами частини шістнадцятої статті 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Тлумачення статей 28, 30 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення. Майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна як об`єкта цивільних прав.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11).
У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року в справі № 461/6956/17 зазначено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Разом з тим, правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо). Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.
Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року в справі № 911/2390/18, згідно з якими: «з аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю випливає її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11 зазначено, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення грошових коштів за несвоєчасне підключення до електромереж за договором виконання робіт № 300306174 від 09 лютого 2024 року.
Водночас, предметом зазначеного договору є зобов`язання виконавця виконати за рахунок замовника будівельно-монтажні роботи, а саме зовнішнє електропостачання житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , земельна ділянка кадастровий номер 7422082700:01:004:0332 ( ОСОБА_1 № НОМЕР_1).
Таким чином, оскільки спірні правовідносини випливають із договору, який стосується нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності.
З урахуванням наведеного, в суду першої інстанції не було підстав керуватися правилами альтернативної підсудності під час вирішення питання щодо територіальної юрисдикції цієї справи, тому суд правомірно виходив з того, що позовна заява пред`явлена з порушенням правил виключної підсудності і направив справу на розгляд до суду за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна, який за умовами укладеного між сторонами договору підлягав підключенню до електричних мереж, а саме до Козелецького районного суду Чернігівської області.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув увагу на спеціальну норму частини п`ятої статті 28 ЦПК України, яка має перевагу над загальними правилами виключної підсудності, є необґрунтованими, оскільки правила альтернативної підсудності не застосовуються, коли наявні підстави для застосування виключної підсудності (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).
Щодо обмеження права позивача на звернення до суду за своїм місцем проживання, то суд апеляційної інстанції відзначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому суди мають гарантувати сторонам розгляд справ належним складом суду саме за встановленою підсудністю, не допускаючи порушення їх конституційних прав в доступі до правосуддя
Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя (див. постанову Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18).
Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц).
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування правил альтернативної підсудності, ухвала суду першої інстанції у даній справі постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстави для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як передача справи на розгляд іншого суду, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній