ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року 
м. Київ

справа № 140/36306/23
адміністративне провадження № К/990/14637/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Білак М.В., 
розглянув у порядку письмового провадження без виклику учасників у касаційній інстанції справу № 140/36306/23
за позовом ОСОБА_1 до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі головуючого судді: Гудима Л.Я., суддів: Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Ковельського ВДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач, Ковельський ВДВС), в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови відповідача від 16.11.2020 ВП № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору та від 08.12.2023 ВП № 73555487 про відкриття виконавчого провадження.
2. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на день відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 (09.06.2017) діяла редакція статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), за якою виконавчий збір складає 10 відсотків фактично повернутої суми, а тому вважає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах цього виконавчого провадження є фактичне виконання рішення суду державною виконавчою службою, а розмір виконавчого збору мав обраховуватися виходячи із 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
2.1. Покликаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та враховуючи ту обставину, що у ВП № НОМЕР_2 виконавчий лист №159/3613/15-ц, виданий 29.07.2015 Ковельським міськрайонним судом Волинської області, фактично виконано не було, а виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою, позивачка доводила, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення з неї виконавчого збору.
2.2. У цьому зв`язку, позивачка звертала увагу суду на той факт, що редакції Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування її заборгованості у відкритому виконавчому провадженні, змінювали базу обрахунку виконавчого збору, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 - 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. Отже, на думку позивачки, державний виконавець визначивши в оскаржуваній постанові суму виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, яка підлягала стягненню за виконавчим документом, фактично застосував таким чином норми статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475- VIII, яка діяла після 28.08.2018 та яка погіршувала її становище, що суперечить статті 58 Конституції України.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. 13.12.2007 ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - AT КБ «ПриватБанк») уклали кредитний договір № V021GV00001564 та Додаткову угоду № 1 від 15.02.2012. Позивачка отримала 30 788 доларів США кредиту та 8 788,12 долара США на страхові платежі. Термін повернення кредиту - до 13.12.2037.
4. Рішенням від 29.07.2015 Ковельський міськрайонний суд у справі                               № 159/3613/15-ц стягнув з ОСОБА_1 на користь банку борг за цим кредитним договором - 35 555,51 долара США (за курсом НБУ від 15.05.2015 - 731 021,29 грн) та 3 654 грн судових витрат. На виконання рішення видано виконавчий лист.
5. Постановою від 09.06.2017 головного державного виконавця Ковельського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області Сороки А.Г. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за вказаним виконавчим листом, пунктом 3 резолютивної частини якої постановлено стягнути з боржниці 73 467,52 грн виконавчого збору.
6. Постановою від 16.11.2020 старшого державного виконавця Ковельського міськрайонного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Юсупової О.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 стягнуто з       ОСОБА_2 73 467,53 грн виконавчого збору, сума якого обрахована в розмірі 10 % від суми, зазначеної у виконавчому листі № 159/3613/15-ц від 21.12.2015 на підставі положень Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
7. ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 27.04.2023 повідомив Ковельський ВДВС у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про реструктуризацію боргу ОСОБА_1 та відсутність боргу за кредитом, а 17.11.2023 подав заяву у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про повернення стягувачу виконавчого листа на виконання рішення Ковельського міськрайонного суду № 159/3613/15-ц від 29.07.2015 у зв`язку з укладенням договору реструктуризації боргу від 24.04.2023 за кредитним договором № V021GV00001564 від 13.12.2007 та відсутність боргу ОСОБА_1 за цим кредитом.
8. Постановою головного державного виконавця Ковельського ВДВС Рижко Д.О. 08.12.2023 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. У мотивувальній частині цієї постанови державним виконавцем зауважено, що витрати виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі, а виконавчий збір стягнуто в розмірі 31892,91 грн, а тому відносно залишку нестягнутого виконавчого збору (41574,62 грн) необхідно вжити заходів щодо подальшого виконання постанови про стягнення виконавчого збору у порядку, визначеному пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання.
9. Постановою головного державного виконавця Ковельського ВДВС Рижко Д.О. від 08.12.2023 відкрито виконавче провадження № 73555487 про примусове виконання постанови № НОМЕР_2 від 16.11.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 73 467,53 грн (залишок нестягнутого виконавчого збору становить 41574,62 грн).
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
10. Рішенням від 05.01.2024 Волинський окружний адміністративний суд позов ОСОБА_1 задовольнив повністю та скасував постанови відповідача від 16.11.2020 ВП № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору та 08.12.2023 ВП              № 73555487 про відкриття виконавчого провадження.
10.1. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції погодився із доводами позивачки про те, що державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично положення статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII всупереч приписам статті 58 Конституції України.
10.2. При цьому, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, 22.01.2021 у справі           № 400/4023/19, 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, 12.08.2020 у справі                           № 1340/5053/18, 28.10.2020 у справі № 400/878/20, 20.05.2020 у справі                           № 640/32814/20.
11. Постановою від 14.03.2024 Восьмий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Ковельського ВДВС задовольнив, скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 та прийняв нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
11.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок суду першої інстанції про те, що виконавчий збір може бути стягнуто лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях закону.
11.2. Ураховуючи висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22, за змістом яких положення Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 N 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), так само як і Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу, а також у постановах від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19 та від 20.11.2019 у справі № 480/1558/19 щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII), відповідно до яких фактичне виконання судового рішення не є обов`язковою умовою для стягнення виконавчого збору, окрім випадків, коли рішення виконане до відкриття виконавчого провадження або якщо виконавець не вживає заходів примусового виконання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки постанова про стягнення виконавчого збору прийнята під час дії Закону № 1404-VIII, державний виконавець мав керуватися цим законом у чинній на дату постанови редакції. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
12. Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою, у якій просила скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2024 та залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2024.
12.1. Ця касаційна скарга подана з підстав неправильного застосування норм статті 27 Закону № 1404-VIII через неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми, викладені у постановах від 28.01.2021 у справі               № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі                № 640/3430/19, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі             № 400/878/20, від 20.05.2020 у справі № 640/32814/20, від 29.07.2020 у справі              № 1340/5050/18, від 14.05.2020 у справі № 640/685/19.
12.2. Скаржниця наполягала на тому, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону № 606-XIV в сукупності з положеннями Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII, який набрав чинності з 28.08.2018), кожен з яких не ставить можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.  
12.3. У цьому зв`язку  скаржниця підкреслила ту обставину, що правовідносини між сторонами цього адміністративного спору виникли з 09.06.2017 - з моменту винесення головним державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Сорокою А.Г. постанови від 09.06.2017 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, в той час, коли Закон № 606-XIV вже не діяв, оскільки втратив чинність з 05.10.2016 у зв`язку з набранням чинності Законом № 1404-VIII, а норми статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону №2475-VIII почали діяти лише з 28.08.2018, а виконавче провадження № НОМЕР_2 відкрито в період дії Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016, в той час, коли редакція статті 27 Закону № 1404-VIII передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
12.4. Враховуючи, що державний виконавець, ухвалюючи оскаржувану постанову, неправомірно застосував норми статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону            № 2475-VIII та фактично стягнув з позивачки, як боржника за виконавчим провадженням, виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, з чим безпідставно погодився суд апеляційної інстанції, скаржниця вважала, що суд цієї інстанції неправильно застосував норми матеріального права, застосувавши норми, які не підлягали застосуванню (Закон № 606-XIV та статтю 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII), натомість не застосувавши норми, яка підлягала застосуванню (статтю 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка діяла з 05.10.2016 по 28.08.2018).
12.5. На підставі наведеного скаржниця доводила, що судом апеляційної інстанції при вирішенні цього спору не враховано висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постанові від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22 (про відсутність зв`язку між стягненням виконавчого збору та діями державного виконавця), які є релевантними до обставин цієї справи, натомість безпідставно враховано висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19 та від 20.11.2019 у справі № 480/1558/19 (в частині того, що фактичне виконання рішення суду не є обов`язковим для вирішення питання про стягнення виконавчого збору), оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до обставин цієї справи через їх регулювання нормами Закону № 606-XIV та статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII, які не є застосовними до спірних правовідносин у справі, що розглядається.
13. Ухвалою Суду від 27.05.2024 відкрито касаційне провадження за цією скаргою.
14. Згідно з довідкою про доставку електронного листа ухвала про відкриття касаційного провадження доставлена до електронного кабінету Ковельський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області 27.05.2024 о 21:14. Правом подати відзив на касаційну скаргу відповідач не скористався, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. 
15. Ухвалою Суду від 21.03.2025 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статей 340 та 345 КАС України.
Оцінка Верховним Судом висновків судів попередніх інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
16. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
17. Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
18. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Суд виходить із такого.
19. Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
20. У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
21. Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
22. Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
23. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
24. Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
25. Відповідно до частин першої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній до 28.08.2018) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
26. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції чинній до 28.08.2018).
27. За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
28. Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
29. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
30. За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
31. Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
32. Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
33. Згідно частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
34. Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
35. За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
36. Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
37. З 28.08.2018 частину другу статті 27 Закону № 1404-VІІІ змінено Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
38. Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості ОСОБА_1 , база обрахунку виконавчого збору змінювалась.
39. Так, у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28.08.2018 розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
40. 16.11.2020 старший державний виконавець Ковельського міськрайонного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Юсупової О.В. у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2 виніс постанову про стягнення з       ОСОБА_2 73 467,53 грн виконавчого збору, сума якого обрахована в розмірі 10 % від суми, зазначеної у виконавчому листі № 159/3613/15-ц від 21.12.2015 на підставі положень Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
41. 08.12.2023 головним державним виконавцем Ковельського ВДВС Рижко Д.О. винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, у зв`язку з письмовою заявою стягувача та про відкриття виконавчого провадження ВП № 73555487 про виконання постанови від 16.11.2020 про стягнення виконавчого збору у сумі 73 467,53 грн.
42. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що фактичне виконання судового рішення не є обов`язковою умовою для стягнення виконавчого збору, окрім випадків, коли рішення виконане до відкриття виконавчого провадження або якщо виконавець не вживає заходів примусового виконання.
43. Отже, суд апеляційної інстанції констатував, що оскільки постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні (як окрема процесуальна дія) прийнята державним виконавцем в період дії Закону № 1404-VІІІ, то приймаючи таку постанову, він повинен був керуватися положеннями Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваної постанови).
44. Верховний Суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
45. Положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28.08.2018) зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній з 28.08.2018), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.
46. Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом № 2475-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом № 159/3613/15-ц від 21.12.2015, Верховний Суд вважає, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивачки виконавчого збору в сумі 73 467,53 грн.
47. Верховний Суд звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
48. Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 справа № 2540/3203/18.
49. З огляду на наведене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в розмірі, який визначений у постанові від 16.11.2020, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.
50. Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
51. Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
52. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі            № 400/878/20, від 20.05.2020 у справі № 640/32814/20, які є застосовні до спірних правовідносин.
53. З огляду на наведене правове регулювання та висновки Суду про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , постанову Головного державного виконавця Ковельського ВДВС від 08.12.2023 ВП № 73555487 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 16.11.2020 ВП              № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору, не можна визнати такою, що відповідає вказаним нормам Закону.
54. На підставі вищевикладеного Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, який повно та правильно встановив обставини справи, ухваливши правильне по суті спору судове рішення.
55. Підсумовуючи вказане, колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
56. За приписами статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
57. З огляду на викладене та, зважаючи на приписи статті 352 КАС України, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2024 підлягає скасуванню, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 - залишенню в силі.
58. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 356 КАС України у резолютивній частині постанови зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
59. За подання касаційної скарги позивачка сплатила судовий збір в сумі 4 294,40 грн, що підтверджується квитанцією від 10.04.2024 № 31. Враховуючи, що судовий збір належить до судових витрат у значенні частини третьої статті 132 КАС України, а за наслідками касаційного перегляду суд касаційної інстанції задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 і скасував постанову суду апеляційної інстанції, судовий збір, який позивачка сплатила за подання касаційної скарги в сумі 4 294,40 грн, відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 356 КАС України, підлягає стягненню на її користь за рахунок відповідача (суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах) в повному обсязі.
Керуючись статтями 139, 242, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі № 140/36306/23 скасувати, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 140/36306/23 залишити без змін.
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (45000, Волинська обл.,             м. Ковель, вул. Кармелюка, 4; код ЄДРПОУ 34898111) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі у розмірі 4 294,40 грн (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири гривні 40 копійок).
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді | Л.О. Єресько В.М. Соколов
                                                                                         М.В. Білак