ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/2023/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Зуєва В. А., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників:
позивача - Биця І. А. (адвоката, в режимі відеоконференції),
відповідача - Пилип`як Х. І. (самопредставництво, в режимі відеоконференції), 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 (колегія суддів: Кравчук Н. М. - головуючий, Матущак О. І., Скрипчук О. С.) у справі 

за позовом Приватного акціонерного товариства "Конвеєр"

до Львівської міської ради

про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 в частині пункту 4,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У серпні 2024 року Приватне акціонерне товариство "Конвеєр" (далі - ПрАТ "Конвеєр") звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" в частині пункту 4, а саме: "4. Вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100".

1.2. Позовні вимоги ПрАТ "Конвеєр" обґрунтовані тим, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Позивач не заперечував того, що він неодноразово надавав свою згоду на вилучення в нього певних частин земельної ділянки для подальшого надання їх новим власникам об`єктів нерухомості, які розміщені на цих частинах земельної ділянки. Разом з тим позивач стверджував, що він жодного разу добровільно не відмовлявся від користування рештою частиною землі, яка зазначена в Державному акті на право постійного користування землею, що зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за №   100. На підставі викладеного позивач вважав, що Львівська міська рада не мала повноважень припиняти ПрАТ "Конвеєр" право постійного користування земельною ділянкою на підставі добровільної відмови від права користування земельною ділянкою (пункт "а" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України). Крім того, за доводами позивача, всі інші підстави припинення права користування земельною ділянкою, передбачені статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним, відсутні. За таких обставин, на думку позивача, пункт 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 порушує право ПрАТ "Конвеєр" на постійне користування земельною ділянкою. 

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.02.2025 у справі №   914/2023/24 відмовлено в задоволенні позову ПрАТ "Конвеєр" до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 у частині пункту 4.

2.2. Господарський суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПрАТ "Конвеєр", установив, що Львівська міська рада не приймала рішення про припинення позивачу права постійного користування землею. Натомість, як зазначив суд, пунктом 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 вирішено вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100, і це пов`язано із частковим вилученням земель за згодою позивача та приведенням технічної документації на землекористування у відповідність до фактичної площі, яку використовує ПрАТ "Конвеєр". 

Водночас господарський суд першої інстанції зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. На підставі викладеного місцевий господарський суд виснував, що в цьому випадку визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" в частині пункту 4, яким визнано таким, що втратив чинність, Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за №   100, не призведе до відновлення порушеного права позивача. За висновком суду, подібні за змістом вимоги ПрАТ "Конвеєр" можуть розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, яка залишилася в постійному користуванні позивача, оскільки не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, яке вилучене в позивача за його ж згодою. Таким чином, за висновком суду, вимоги позивача про скасування оспорюваної ухвали органу місцевого самоврядування в частині пункту 4 за своїм змістом фактично зводяться до відновлення права постійного користування позивача також на земельні ділянки, які вилучені в нього за його згодою. За таких обставин суд виснував, що в разі позбавлення чи порушення права постійного користування на частину землі, яка не вилучена в позивача, належним способом захисту порушеного права є витребування земельної ділянки або усунення перешкод у здійсненні права користування.

2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2025 у справі № 914/2023/24 та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ПрАТ "Конвеєр" до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 у частині пункту 4.

Вирішено визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" в частині пункту 4, а саме: "4. Вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за №   100".

2.4. Апеляційний господарський суд, переглянувши рішення господарського суду першої інстанції в апеляційному порядку, не погодився з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову ПрАТ "Конвеєр". При цьому апеляційний господарський суд установив, що ПрАТ "Конвеєр" неодноразово надавало свою згоду на вилучення з користування позивача певних частин земельної ділянки для подальшого надання їх новим власникам об`єктів нерухомості, які розміщені на цих частинах земельної ділянки. Разом з тим, як установив апеляційний господарський суд, ПрАТ "Конвеєр" жодного разу, надаючи свою згоду на вилучення частин земельної ділянки, не відмовлялося від постійного користування рештою землі, що залишалася в постійному користуванні позивача на підставі Державного акта на право постійного користування, зареєстрованого 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100. За таких обставин апеляційний господарський суд погодився з доводами позивача про те, що у Львівської міської ради була відсутня така підстава припинення права постійного користування земельною ділянкою ПрАТ "Конвеєр" як добровільна відмова (пункт "а" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України). 

Крім того, апеляційний господарський суд зазначив, що право постійного користування землею включає в себе право землекористувача мати виданий компетентним органом, дійсний та ніким не оспорений правовстановлюючий документ, який підтверджує законність його землекористування. Проте, за висновком апеляційного господарського суду, Львівська міська рада пунктом 4 оспорюваної ухвали порушила право позивача на користування частиною земельної ділянки, яка залишилася в його користуванні. На підставі викладеного апеляційний господарський суд визнав помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що обраний ПрАТ "Конвеєр" спосіб захисту його порушених прав та інтересів не призведе до їх відновлення. При цьому, за висновком апеляційного господарського суду, визнавши незаконною та скасувавши ухвалу Львівської міської ради від 15.05.2008 №   1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" в частині пункту 4, суд підтвердить законність та правомірність землекористування ПрАТ "Конвеєр" у частині тих земель, що залишалися в його користуванні на момент прийняття оспорюваної ухвали.

Крім того, апеляційний господарський суд, розглянувши клопотання Львівської міської ради про застосування строків позовної давності, викладене у відзиві на позов, установив, що ПрАТ "Конвеєр" довідалося про існування оспорюваної ухвали Львівської міської ради від свого орендаря - Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП Центр", отримавши від цього товариства лист від 03.04.2024. При цьому, як установив апеляційний господарський суд, 18.06.2024 ПрАТ "Конвеєр" звернулося до Львівської міської ради із запитом від 01.07.2024 "Про надання інформації" для з`ясування зазначених обставин, в якому просило надати підтверджуючі документи. Львівська міська рада у відповіді на запит позивача повідомила, що пунктом 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 №   1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т.   Шевченка, 317 у м. Львові" вирішено вважати таким, що втратив чинність, Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100. Крім того, апеляційний господарський суд зазначив, що після 15.05.2008 (дата ухвалення оспорюваної ухвали) відповідач щонайменше сім разів ухвалював рішення про вилучення у ПрАТ "Конвеєр" інших частин земельної ділянки. Такими діями, за висновком апеляційного господарського суду, підтверджується незаконність оспорюваної ухвали Львівської міської ради в частині втрати чинності Державним актом та правомірність подальшого вилучення землі у ПрАТ "Конвеєр" виключно за згодою позивача як її законного користувача. На підставі викладеного апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ "Конвеєр". 

3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі № 914/2023/24, до Верховного Суду звернулася Львівська міська рада з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену постанову, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2025 у справі № 914/2023/24 залишити в силі.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Львівська міська рада зазначає, що оскаржувана постанова апеляційного господарського суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Львівська міська рада, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. На думку скаржника, апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, порушив приписи статей 2, 5, 14, 236 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосував положення статті 19 Конституції України, статей 122, 123, 141 Земельного кодексу України, статей 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та не врахував висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Вищого господарського суду України від 28.10.2015 у справі №   904/247/15, від 11.10.2016 у справі №   917/2092/15, від 01.12.2016 у справі №   910/4266/16, від 06.12.2016 у справі № 922/1424/16, від 14.12.2016 у справі № 911/1529/16, від 20.12.2016 у справі № 910/4268/16, від 10.01.2017 у справі № 915/131/15, від 28.03.2017 у справі № 922/1424/16, від 11.04.2017 у справі № 916/5175/14, від 24.09.2015 у справі № 926/644/14, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.04.2008 у справі № 209/376 (№ К-15075/07), постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №   6/173062-2011, від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012, від 21.10.2014 у справі № 922/951/13-г, від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, від 23.12.2014 у справі № 916/2414/13, від 25.03.2015 у справі №   11/163/2011/5003, від 13.05.2015 у справі № 903/543/14, від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 08.06.2016 у справі № 6-3089цс15, від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 19.04.2017 у справі № 62376цс16.

3.4. Крім того, скаржник вважає, що апеляційний господарський суд неправильно застосував приписи статті 256 Цивільного кодексу України та не врахував висновки щодо застосування цієї норми права, викладені в постановах Великої Палати Верхового Суду від 22.05.2018 у справі №   369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах №   522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62), № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29.06.2021 у справі №   904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі №   488/2807/17 (пункт 129), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 03.04.2018 у справі №   910/31767/15, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 05.07.2023 у справі №   910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21. Львівська міська рада з посиланням на висновки, викладені в зазначених постановах, зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності. Крім того, скаржник вважає, що скасуванням оспорюваної ухвали Львівської міської ради в частині пункту 4 будуть порушені права третіх осіб на мирне володіння своїм майном.

3.5. При цьому, за доводами Львівської міської ради, апеляційний господарський суд помилково не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо обраного позивачем способу захисту цивільного права, викладені в постановах від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 05.07.2023 у справі №   912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі №   922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 911/665/22, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20. Скаржник із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в зазначених постановах, вважає, що позивач у цьому випадку обрав неефективний спосіб захисту цивільного права.

3.6. ПрАТ "Конвеєр" у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін. Позивач вважає правильним висновок апеляційного господарського суду про те, що право постійного користування землею включає в себе право землекористувача мати виданий компетентним органом, дійсний та ніким не оспорений правовстановлюючий документ, який підтверджує законність його землекористування. При цьому ПрАТ "Конвеєр" вважає, що Львівська міська рада пунктом 4 оспорюваної ухвали порушила право позивача на користування частиною земельної ділянки, яка залишилася в його користуванні.

3.7. 08.09.2025 до Верховного Суду від ПрАТ "Конвеєр" надійшло клопотання про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу. У цьому клопотанні ПрАТ "Конвеєр" просить покласти на Львівську міську ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн.  Крім того, до цього клопотання позивач додав копію ордера на надання правничої допомоги ПрАТ "Конвеєр" від 14.08.2025, виданого Биць Ігорю Анатолійовичу ; копію акта від 03.09.2025 № 3 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 №   10/06/24; копію платіжної інструкції від 08.09.2025 № 1413.

3.8. 09.09.2025 до Верховного Суду від Львівської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі № 914/2023/24. 

3.9. 15.09.2025 до Верховного Суду від Львівської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі № 914/2023/24.

Колегія суддів установила, що Львівська міська рада до додаткових пояснень у справі № 914/2023/24 додала  лист від 12.09.2025 № 4-0001-11046. При цьому Львівська міська рада в цих додаткових поясненнях у справі №   914/2023/24 просить урахувати інформацію, викладену в листі від 12.09.2025 № 4-0001-11046.

Колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання Львівської міської ради, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки відповідно до приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України, якими визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

3.10. 15.09.2025 до Верховного Суду від Львівської міської ради надійшли заперечення на клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. У цих запереченнях Львівська міська рада просить відмовити в задоволенні клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Львівська міська рада зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Львівська міська рада також зазначає, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи таке питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Водночас, на думку Львівської міської ради, заявлений ПрАТ "Конвеєр" розмір витрат' на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, витраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, за доводами Львівської міської ради, позивач не долучив до матеріалів справи договір про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24, що є істотним порушенням частин 2, 5 статті 35 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". 

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що Львівська міська рада, розглянувши накази Департаменту землеустрою та планування забудови міста щодо регулювання земельних відносин, передачі земельних ділянок у приватну власність, постійне та тимчасове користування, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 "Про приватизацію земельних ділянок" та ухвали Львівської міської ради від 23.07.98 № 39 "Про регулювання земельних відносин у м. Львові", ухвалою від 01.04.1999 № 195 вирішила затвердити накази Департаменту землеустрою та планування забудови міста, прийняті у 1998- 1999 роках.

4.2. Додатком № 8 до ухвали Львівської міської ради від 01.04.1999 № 195 затверджено наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста від 21.12.1998 № 494 "Про внесення змін до наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста від 21.03.1997 № 67 "Про затвердження технічного звіту з інвентаризації земель та встановлення зовнішніх меж землекористування Акціонерного товариства закритого типу "Конвеєр" на вул. Шевченка, 17 у м. Львові".

4.3. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що на підставі ухвали Львівської міської ради від 01.04.1999 № 195 позивачу видано Державний акт на право постійного користування 31,2166 га землі в межах згідно з планом землекористування для виробничих потреб за адресою: вул. Шевченка, 317, м. Львів. Державний акт на право постійного користування землею зареєстровано 14.07.1999 у Книзі записів за № 100, бланк І-ЛВ №   004373.

4.4. Як зазначав позивач, у користуванні земельною ділянкою відбувалися певні зміни. Зокрема, інші суб`єкти господарювання свого часу набували у власність об`єкти нерухомого майна, які розташовані на цій ділянці, та за згодою ПрАТ "Конвеєр" набували права на відповідні частини земельної ділянки, які необхідні для розміщення та обслуговування придбаних ними об`єктів.

4.5. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, ухвалою Львівської міської ради від 31.05.2001 № 1038 "Про користування земельною ділянкою Товариству з обмеженою відповідальністю науково-виробничій фірмі "ОРУС" на вул. Шевченка, 317 у м. Львові" вилучено з користування Відкритого акціонерного товариства "Конвеєр" (далі - ВАТ "Конвеєр") земельну ділянку площею 1,2204 га.

4.6. Ухвалою Львівської міської ради від 24.06.2004 № 1480 "Про надання ТзОВ НВФ "Орус" земельної ділянки на вул. Т. Шевченка, 317-Б у м. Львові" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,953 га.

4.7. Ухвалою Львівської міської ради від 15.03.2007 № 635 "Про користування ТзОВ НВФ "ОРУС" земельною ділянкою на вул. Т. Шевченка, 317-Б у м. Львові" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,2411 га та зараховано до земель міста.

4.8. Ухвалою Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т.   Шевченка, 317 у м. Львові" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,2161 га та зараховано до земель міста.

4.9. Пунктом 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 вирішено вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за №   100.

4.10. Ухвалою Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1798 "Про користування ТзОВ НВП "Геліос" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 2,28 га та зараховано до земель міста.

4.11. Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 № 2007 "Про користування ТзОВ "РІЕЛ ЕСТЕЙТ ІНВЕСТ" земельною ділянкою на вул. Т.   Шевченка, 317-з у м. Львові" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,653 га та зараховано до земель міста.

4.12. Пунктом 5 зазначеної ухвали Львівської міської ради від 10.07.2008 №   2007 передбачено, що ВАТ "Конвеєр" необхідно через спеціалізовану ліцензовану землевпорядну організацію внести зміни до технічної документації на землекористування та до Державного акта на право постійного користування землею, зареєстрованого 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100.

4.13. Ухвалою Львівської міської ради від 21.10.2009 № 3002 (зі змінами) "Про користування ПП "Зелений ліс" земельною ділянкою на вул. Т. Шевченка, 317" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку загальною площею 0,0822 га та зараховано до земель міста.

4.14. Ухвалою Львівської міської ради від 28.01.2010 № 3255 "Про погодження ТзОВ "АВТОТРАНС ДІК" місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Т.   Шевченка, 317 у м. Львові" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,4264 га.

4.15. Ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 № 3977 "Про користування ПП "Авто-стар-сервіс" земельною ділянкою на вул. Т.   Шевченка, 317" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,4250 га та зараховано до земель міста.

4.16. Ухвалою Львівської міської ради від 31.07.2014 № 3747 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання ТзОВ НВП "Геліос" земельної ділянки на вул. Т. Шевченка, 317" вилучено за згодою з користування Публічного акціонерного товариства "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,0831 га.

4.17. Ухвалою Львівської міської ради від 29.11.2018 № 4304 "Про затвердження ТзОВ "ОЕС Груп" проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Т. Шевченка, 317" вилучено за згодою з користування ВАТ "Конвеєр" земельну ділянку площею 0,5868 га.

4.18. На підставі викладеного господарські суди встановили, що всього з користування ПрАТ "Конвеєр" вибуло 15 ділянок загальною площею 10,4077   га, а інша частина землі площею 20,8089 га до цього часу перебуває в постійному користуванні ПрАТ "Конвеєр".

4.19. Водночас, як зазначав позивач, у ПрАТ "Конвеєр" виник спір із одним з його орендарів щодо компенсації плати за користування земельною ділянкою. При цьому під час переговорів орендар повідомив позивача про те, що виданий ПрАТ "Конвеєр" Державний акт на право постійного користування землею втратив чинність, про що, за доводами позивача, ПрАТ "Конвеєр" відомо не було.

4.20. 18.06.2024 ПрАТ "Конвеєр" звернулося до Львівської міської ради із запитом від 01.07.2024 "Про надання інформації" для з`ясування зазначених обставин, у якому просило надати підтверджуючі документи. 

4.21. Відповідач у відповіді на запит позивача повідомив, що пунктом 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" вирішено вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100. 

4.22. Позивач, вважаючи порушеними свої права внаслідок неправомірного, на його думку, прийняття Львівською міською радою оспорюваної ухвали в частині пункту 4, звернувся до Господарського суду Львівської області із цим позовом. 

5. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2025 у справі № 914/2023/24 визначено колегію суддів у складі: Багай Н. О. - головуючий, Дроботова Т. Б., Чумак Ю. Я.

Ухвалою Верховного Суду від 31.07.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі № 914/2023/24 та вирішено здійснити розгляд справи у відкритому судовому засіданні.  

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 08.09.2025 № 32.2-01/2220 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 914/2023/24 у зв`язку з перебуванням судді Дроботової Т. Б. на лікарняному. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 визначено колегію суддів у складі: Багай Н. О. - головуюча, Зуєв В. А., Чумак Ю. Я.

5.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.3. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.4. Предметом позову в цій справі є вимоги ПрАТ "Конвеєр" до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" в частині пункту 4, а саме: "4. Вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100".

5.5. Позовні вимоги ПрАТ "Конвеєр" обґрунтовані тим, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Позивач не заперечував того, що він неодноразово надавав свою згоду на вилучення в нього певних частин земельної ділянки для подальшого надання їх новим власникам об`єктів нерухомості, які розміщені на цих частинах земельної ділянки. Разом з тим позивач стверджував, що він жодного разу добровільно не відмовлявся від користування рештою частиною землі, яка зазначена в Державному акті на право постійного користування землею, що зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100. На підставі викладеного позивач вважав, що Львівська міська рада не мала повноважень припиняти ПрАТ "Конвеєр" право постійного користування земельною ділянкою на підставі добровільної відмови від права користування земельною ділянкою (пункт "а" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України). Крім того, за доводами позивача, всі інші підстави припинення права користування земельною ділянкою, передбачені статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним, відсутні. За таких обставин, на думку позивача, пункт 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 порушує право ПрАТ "Конвеєр" на постійне користування земельною ділянкою.

5.6. Господарський суд першої інстанції, розглянувши справу № 914/2023/24 по суті позовних вимог, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ПрАТ "Конвеєр".

5.7. Апеляційний господарський суд, переглянувши в апеляційному порядку зазначене рішення господарського суду першої інстанції, не погодився з висновками місцевого господарського суду, а тому скасував рішення господарського суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким задовольнив позов ПрАТ "Конвеєр".

5.8. Львівська міська рада не погоджується з висновками апеляційного господарського суду, а тому звернулася з касаційною скаргою на постанову в цій справі. Львівська міська рада, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

5.9. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.10. Касаційна скарга з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, порушив приписи статей 2, 5, 14, 236 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосував положення статі 19 Конституції України, статей 122, 123, 141 Земельного кодексу України, статей 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та не врахував висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Вищого господарського суду України від 28.10.2015 у справі № 904/247/15, від 11.10.2016 у справі №   917/2092/15, від 01.12.2016 у справі № 910/4266/16, від 06.12.2016 у справі № 922/1424/16, від 14.12.2016 у справі № 911/1529/16, від 20.12.2016 у справі № 910/4268/16, від 10.01.2017 у справі № 915/131/15, від 28.03.2017 у справі № 922/1424/16, від 11.04.2017 у справі № 916/5175/14, від 24.09.2015 у справі № 926/644/14, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.04.2008 у справі № 209/376 (№ К-15075/07), постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 6/173062-2011, від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012, від 21.10.2014 у справі № 922/951/13-г, від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, від 23.12.2014 у справі № 916/2414/13, від 25.03.2015 у справі №   11/163/2011/5003, від 13.05.2015 у справі № 903/543/14, від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 08.06.2016 у справі № 6-3089цс15, від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 19.04.2017 у справі № 62376цс16.

5.11. Скаржник із посиланням на наведені постанови зазначає про законність оспорюваної ухвали Львівської міської ради в частині пункту 4. Крім того, скаржник вважає, що скасуванням оспорюваної ухвали Львівської міської ради в частині пункту 4 будуть порушені права третіх осіб на мирне володіння своїм майном. 

5.12. Колегія суддів, перевіривши доводи Львівської міської ради, зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

5.13. Згідно зі статтею 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII (у редакції, чинній на момент видачі ВАТ "Конвеєр" Державного акта на право постійного користування землею) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

5.14. Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття Львівською міською радою оспорюваної ухвали) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

5.15. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 "Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" (в редакції, чинній на момент прийняття Львівською міською радою оспорюваної ухвали) передбачено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

5.16. Конституційний Суд України в рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

5.17. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 924/921/24, від 06.08.2025 у справі № 911/3777/23, від 19.11.2024 у справі № 907/883/22.

5.18. Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 цього Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №   906/392/18 та постановах Верховного Суду від 03.06.2025 у справі №   640/23856/21, від 30.04.2024 у справі № 914/4115/21.

5.19. Статтею 141 Земельного кодексу України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г)   використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д)   систематична несплата земельного податку або орендної плати.

5.20. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/1, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140- 149 Земельного кодексу України.

5.21. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що на підставі ухвали Львівської міської ради від 01.04.1999 № 195 позивачу видано Державний акт на право постійного користування 31,2166 га землі в межах згідно з планом землекористування для виробничих потреб за адресою: вул. Шевченка, 317, м. Львів. Державний акт на право постійного користування землею зареєстровано 14.07.1999 у Книзі записів за № 100, бланк І-ЛВ №   004373.

5.22. Як зазначав позивач, у користуванні земельною ділянкою відбувалися певні зміни. Зокрема, інші суб`єкти господарювання свого часу набували у власність об`єкти нерухомого майна, які розташовані на цій ділянці, та за згодою ПрАТ "Конвеєр" набували права на відповідні частини земельної ділянки, які необхідні для розміщення та обслуговування придбаних ними об`єктів.

5.23. Таким чином, за встановленими обставинами в цій справі, ПрАТ "Конвеєр" неодноразово надавало свою згоду на вилучення з користування позивача певних частин земельної ділянки для подальшого надання їх новим власникам об`єктів нерухомості, які розміщені на цих частинах земельної ділянки. 

5.24. Разом з тим, як установив апеляційний господарський суд, ПрАТ "Конвеєр" жодного разу, надаючи свою згоду на вилучення частин земельної ділянки, не відмовлялося від постійного користування рештою землі, що залишалася в постійному користуванні позивача на підставі Державного акта на право постійного користування, зареєстрованого 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100. 

5.25. За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного господарського суду про те, що у Львівської міської ради була відсутня така підстава припинення права постійного користування земельною ділянкою ПрАТ "Конвеєр" як добровільна відмова землекористувача (пункт "а" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України). 

5.26. Отже, за встановленими обставинами в цій справі, Львівська міська рада пунктом 4 оспорюваної ухвали порушила право позивача на користування частиною земельної ділянки, яка залишилася в його користуванні.

5.27. При цьому колегія суддів ураховує висновки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладені в постанові від 23.11.2023 у справі № 916/3030/22, про те, що оформлення власником нерухомості прав на землю шляхом виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (тобто формування нової земельної ділянки під нерухомістю) не порушує прав постійного землекористувача, оскільки не позбавляє його можливості самостійно оформити право на належну йому частину земельної ділянки, яка залишається після вилучення її частин, необхідних для обслуговування об`єктів нерухомості.

5.28. На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками апеляційного господарського суду про те, що, визнавши незаконною та скасувавши ухвалу Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" в частині пункту 4, суд підтвердить законність та правомірність землекористування ПрАТ "Конвеєр" у частині тих земель, що залишалися в його користуванні на момент прийняття оспорюваної ухвали.

5.29. Водночас скасуванням оспорюваної ухвали Львівської міської ради в частині пункту 4 не будуть порушені права третіх осіб на мирне володіння своїм майном, а тому колегія суддів не може взяти до уваги такі доводи скаржника.

5.30. Отже, Верховний Суд зазначає, що доводи, викладені в касаційній скарзі Львівської міської ради, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а висновки, наведені в оскаржуваній постанові, не суперечать висновкам щодо застосування щодо застосування статей 122, 123, 141 Земельного кодексу України, викладеним у постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 6/173062-2011, від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012, від 21.10.2014 у справі № 922/951/13-г, від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, від 23.12.2014 у справі № 916/2414/13, від 25.03.2015 у справі № 11/163/2011/5003, від 13.05.2015 у справі № 903/543/14, від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 08.06.2016 у справі № 6-3089цс15, від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 19.04.2017 у справі № 62376цс16, на які посилається скаржник. 

5.31. Таким чином, скаржник не довів того, що апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, неправильно застосував положення статті 19 Конституції України, статей 122, 123, 141 Земельного кодексу України, статей 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

5.32. Верховний Суд також вважає необґрунтованим посилання Львівської міської ради на неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Вищого господарського суду України від 28.10.2015 у справі № 904/247/15, від 11.10.2016 у справі № 917/2092/15, від 01.12.2016 у справі № 910/4266/16, від 06.12.2016 у справі № 922/1424/16, від 14.12.2016 у справі № 911/1529/16, від 20.12.2016 у справі № 910/4268/16, від 10.01.2017 у справі № 915/131/15, від 28.03.2017 у справі № 922/1424/16, від 11.04.2017 у справі № 916/5175/14, від 24.09.2015 у справі № 926/644/14, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.04.2008 у справі № 209/376 (№ К-15075/07), оскільки відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. При цьому Верховний Суд зазначає, що згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5.33. Крім того, за доводами Львівської міської ради, апеляційний господарський суд помилково не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо обраного позивачем способу захисту цивільного права, викладені в постановах від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 911/665/22, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20. Скаржник із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в зазначених постановах, вважає, що позивач у цьому випадку обрав неефективний спосіб захисту цивільного права.

5.34. За доводами скаржника, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Скаржник зазначає, що подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц.

5.35. Водночас, як зазначає Львівська міська рада, позовна вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, а тому в цьому випадку така позовна вимога не є ефективним способом захисту права держави. Скаржник наголошує, що подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 та постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 911/665/22, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22.

5.36. Скаржник із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, зазначає, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.

5.37. Крім того, скаржник із посиланням на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постанові Верховного Суду від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, зазначає, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані. 

5.38. Верховний Суд, перевіривши та надавши оцінку доводам Львівської міської ради, зазначає таке.

5.39. За змістом частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

5.40. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.41. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

5.42. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

5.43. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. 

5.44. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі №   922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.45. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

5.46. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

5.47. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. 

5.48. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

5.49. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

5.50. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі №   910/11383/23.

5.51. Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

5.52. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що за змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільного права та інтересу належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

5.53. Крім того, відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

5.54. Колегія суддів також зазначає, що згідно із частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

5.55. Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття Львівською міською радою оспорюваної ухвали) унормовано, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань із врегулювання земельних відносин.

5.56. Згідно із частиною 10 статті 59 цього Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

5.57. Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України визначено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

5.58. Таким чином, у разі якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 907/606/23, від 30.10.2024 у справі № 904/6776/23, від 19.11.2024 у справі № 907/883/22. 

5.59. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що станом на 2008 рік Державний акт на право постійного користування землею належав до правовстановлюючих документів, оскільки такий акт підтверджував право постійного користування землею. 

5.60. Водночас, за встановленими обставинами справи, та в судових засіданнях, проведених Верховним Судом, Львівська міська рада не заперечувала наявності в позивача земельної ділянки на праві постійного користування, за винятком частин землі, які були вилучені.  

5.61. Крім того, за встановленими обставинами справи, у Львівської міської ради не було повноважень визнавати Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за №   100", таким, що втратив чинність.

5.62. На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що задоволення позовних вимог ПрАТ "Конвеєр" у цій справі призведе до відновлення порушеного права позивача на частину земельної ділянки, яка залишилася в його постійному користуванні.   

5.63. При цьому колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки пункт 4 оспорюваної ували Львівської міської ради, яким передбачено втрату чинності Державним актом на право постійного користування землею, не підлягає виконанню. Крім того, за встановленими обставинами справи, на підставі пункту 4 оспорюваної ухвали Львівської міської ради не було вчинено будь-яких правочинів. 

5.64. Тому апеляційний господарський суд у цьому випадку правильно констатував помилковість висновку місцевого господарського суду про те, що обраний ПрАТ "Конвеєр" спосіб захисту його порушених прав та інтересів не призведе до їх відновлення.

5.65. За таких обставин Верховний Суд не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд помилково не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду про обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, викладені в постановах від 02.02.2021 у справі №   925/642/19, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 05.07.2023 у справі №   912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 911/665/22, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №   145/2047/16-ц, від 02.02.2021 у справі №   925/642/19, від 02.08.2023 у справі №   911/665/22, від 28.09.2022 у справі №   483/448/20, від 26.09.2023 у справі №   910/2392/22, оскільки висновки, викладені в оскаржуваній постанові, не суперечать висновкам, на які посилається скаржник.

5.66. Крім того, скаржник вважає, що апеляційний господарський суд неправильно застосував приписи статті 256 Цивільного кодексу України та не врахував висновки щодо застосування цієї норми права, викладені в постановах Великої Палати Верхового Суду від 22.05.2018 у справі №   369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах №   522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62), № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 129), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 03.04.2018 у справі №   910/31767/15, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21. 

5.67. Львівська міська рада з посиланням на висновки, викладені в зазначених постановах, стверджує про пропуск позивачем строків позовної давності.   

5.68. Верховний Суд, перевіривши та надавши оцінку доводам Львівської міської ради, зазначає, що відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

5.69. Колегія суддів також зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, від 12.03.2024 у справі № 914/106/22, від 05.12.2023 у справі № 910/2094/21, від 30.06.2022 у справі № 922/2960/17.

5.70. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.71. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.04.2025 у справі №   927/1687/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 12.03.2024 у справі № 914/106/22, від 06.12.2023 у справі № 911/1/20.

5.72. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 17.10.2023 у справі № 910/21220/21, від 20.06.2023 у справі № 922/2088/21. 

5.73. За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. 

5.74. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21.

5.75. Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд повинен з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла довідатися (мала можливість довідатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

5.76. Водночас колегія суддів зазначає, що, як установив апеляційний господарський суд, ПрАТ "Конвеєр" довідалося про існування оспорюваної ухвали Львівської міської ради від свого орендаря - Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП Центр", отримавши від цього товариства лист від 03.04.2024. 

5.77. При цьому апеляційний господарський суд установив, що 18.06.2024 ПрАТ "Конвеєр" звернулося до Львівської міської ради із запитом від 01.07.2024 "Про надання інформації" для з`ясування зазначених обставини, в якому просило надати підтверджуючі документи. 

5.78. Відповідач у відповіді на запит позивача повідомив, що пунктом 4 ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА" земельними ділянками на вул. Т. Шевченка, 317 у м. Львові" вирішено вважати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 14.07.1999 у Книзі записів 1-3 за № 100.

5.79. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

5.80. Крім того, частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

5.81. Однак, за встановленими обставинами справи, Львівська міська рада не довела, що позивач міг довідатися про існування оспорюваної ухвали відповідача раніше, ніж із листа Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП Центр".

5.82. При цьому Львівська міська рада також не довела й об`єктивної можливості позивача знати про прийняття відповідачем оспорюваної ухвали. 

5.83. Водночас колегія суддів визнає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 1 частини 2 статті 18 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та на статтю 3 додатка до ухвали Львівської міської ради від 21.09.2006 № 158 "Про регламент Львівської міської ради" щодо обов`язкового оприлюднення та розміщення на офіційному веб-порталі Львівської міської ради оспорюваної ухвали, оскільки в цьому випадку відповідач не довів, а апеляційний господарський суд не встановив обставин щодо офіційного оприлюднення ухвали Львівської міської ради від 15.05.2008 № 1797 "Про користування ТзОВ "ФЕРОЗІТ-АЛЬФА". 

5.84. Таким чином, Верховний Суд не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд неправильно застосував приписи статті 256 Цивільного кодексу України та не врахував висновки щодо застосування цієї норми права, викладені постановах Великої Палати Верхового Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №   522/2201/15-ц (пункт 62), №   522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі №   372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі №   488/2807/17 (пункт 129), від 11.09.2019 у справі №   487/10132/14-ц, постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №   924/1114/18, від 03.04.2018 у справі № 910/31767/15, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21, оскільки висновки, викладені в оскаржуваній постанові, не суперечать висновкам, на які посилається скаржник.

5.85. На підставі викладеного Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ "Конвеєр", а доводи, викладені в касаційній скарзі Львівської міської ради, не спростовують висновків апеляційного господарського суду. 

5.86. Крім того, Верховний Суд не встановив порушення апеляційним господарським судом приписів статей 2, 5, 14, 236 Господарського процесуального кодексу України, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

5.87. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цих підстав.

5.88. За результатами перегляду оскаржуваної постанови в касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин апеляційним господарським судом із правильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. Тому в цьому випадку відсутні правові підстави для скасування чи зміни судового рішень, що оскаржується. 

5.89. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками апеляційного господарського суду, які покладені в основу оскаржуваної постанови.

5.90. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарським судом, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу 

5.91. Колегія суддів установила, 08.09.2025 до Верховного Суду від ПрАТ "Конвеєр" надійшло клопотання про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу. У цьому клопотанні ПрАТ "Конвеєр" просить покласти на Львівську міську ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14   000,00 грн.  

5.92. 15.09.2025 до Верховного Суду від Львівської міської ради надійшли заперечення на клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. У цих запереченнях Львівська міська рада просить відмовити в задоволенні клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Львівська міська рада зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Львівська міська рада також зазначає, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи таке питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Водночас, на думку Львівської міської ради, заявлений ПрАТ "Конвеєр" розмір витрат' на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, витраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, за доводами Львівської міської ради, позивач не долучив до матеріалів справи договір про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24, що є істотним порушенням частин 2, 5 статті 35 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

5.93. Розглянувши клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та заперечення Львівської міської ради, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. 

5.94. За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

5.95. Приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

5.96. Статтею 15 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

5.97. Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

5.98. Пунктом 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

5.99. Колегія суддів зазначає, що впровадження наведеного принципу має на меті забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №   910/9714/22, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 910/1692/23, від 01.11.2023 у справі № 911/4670/13.

5.100. Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

5.101. Частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

5.102. Верховний Суд зазначає, що практична реалізація принципу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові Верховного Суду від 27.06.2023 у справі №   910/8510/21.

5.103. Згідно з положеннями частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5.104. Отже, відповідно до наведених норм для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.

5.105. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

5.106. Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

5.107. Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

5.108. Тобто в розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №   910/9714/22, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

5.109. Водночас у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

5.110. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

5.111. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії / бездіяльність) усіх сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

5.112. Отже, Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково, - керуючись критеріями, що визначені частинами 5- 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами). Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.

5.113. Системний аналіз норм Господарського процесуального кодексу України, якими врегульовано питання щодо критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України) дає підстави дійти висновку про те, що вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (визначення розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам, поданим стороною, із застосуванням критеріїв, визначених у статті 126 та частинах 5- 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 

5.114. Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування / заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд і ухвалює рішення в цій частині. 

5.115. Верховний Суд установив, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу в суді касаційної інстанції ПрАТ "Конвеєр" надало:

- копію ордера на надання правничої допомоги ПрАТ "Конвеєр" від 14.08.2025, виданого Биць Ігорю Анатолійовичу ; 

- копію акта від 03.09.2025 № 3 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 №   10/06/24; 

- копію платіжної інструкції від 08.09.2025 № 1413.

5.116. При цьому Верховний Суд установив, що 10.06.2024 між адвокатом Биць Ігорем Анатолійовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 15.09.2010 № 1744, з одного боку та ПрАТ "Конвеєр" в особі керівника Колтуна Мирослава Володимировича з іншого боку укладено договір про надання правничої (адвокатської допомоги) № 10/06/24. Копію зазначеного договору було подано ПрАТ "Конвеєр"  29.01.2025 до Господарського суду Львівської області разом із клопотанням про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу.  

5.117. Відповідно до пункту 1.1 договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24 адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, визначених цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги.   

5.118. Пунктом 3.1 зазначеного договору передбачено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, який визначається у відповідних доповненнях (актах) до цього договору. 

5.119. Верховний Суд установив, що відповідно до пункту 1 акта від 03.09.2025 № 3 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24 адвокат передав, а клієнт прийняв послуги з надання правничої (адвокатської) допомоги, які полягали в такому: підготовка та подання Західному апеляційному господарському суду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі № 914/2023/24 щодо розподілу судових витрат (1 год); представництво та захист інтересів клієнта в судовому засіданні Західного апеляційного господарського суду 05.08.2025 у справі № 914/2023/24 (2 год); підготовка та подання проекту листа-пропозиції до Львівської міської ради щодо примирення в судовій справі №   914/2023/24 (1   год); підготовка та подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу Львівської міської ради у справі № 914/2023/24 (2 год); представництво та захист інтересів клієнта в судовому засіданні Верховного Суду 09.09.2025 у справі № 914/2023/24 (за домовленістю сторін вартість послуги складає 8000,00 грн).

5.120. У пункті 2 зазначеного акта сторони погодили, що ціна послуг становить 1000,00 грн за одну годину роботи адвоката, за винятком послуги, яка визначена сторонами фіксованою сумою.

5.121. Відповідно до пункту 3 акта від 03.09.2025 № 3 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24 загальна вартість послуг за цим актом становить 14   000,00 грн.

5.122. Колегія суддів, дослідивши акт від 03.09.2025 № 3 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24, встановила, що послуги з підготовки та подання Західному апеляційному господарському суду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі № 914/2023/24 щодо розподілу судових витрат, представництва та захисту інтересів клієнта у судовому засіданні Західного апеляційного господарського суду 05.08.2025 у справі № 914/2023/24, підготовки та подання проекту листа-пропозиції до Львівської міської ради щодо примирення у судовій справі № 914/2023/24 не належать до витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи №   914/2023/24 в суді касаційної інстанції.

5.123. Водночас інші послуги, які наведені в цьому акті, пов`язані з розглядом справи № 914/2023/24 в суді касаційної інстанції, а їх надання підтверджується матеріалами справи та поданими доказами (позивач подав відзив на касаційну скаргу відповідача; представник позивача брав участь у судових засіданнях 09.09.2025 та 16.09.2025, які були проведені Верховним Судом). 

5.124. При цьому колегія суддів не може погодитися з доводами Львівської міської ради про те, що заявлений ПрАТ "Конвеєр" розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, витраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг.

5.125. Крім того, Верховний Суд не може взяти до уваги доводи Львівської міської ради про недолучення позивачем до матеріалів справи договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24, оскільки копія такого договору наявна в матеріалах справи (том 1, арк. справи 104- 105.)

5.126. На підставі викладеного, з огляду на умови договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24 та акта від 03.09.2025 № 3 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (адвокатської допомоги) від 10.06.2024 № 10/06/24, враховуючи фактичний обсяг послуг, наданих адвокатом у суді касаційної інстанції, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, Верховний Суд із урахуванням вимог статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з Львівської міської ради на користь ПрАТ "Конвеєр" 10   000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи №   914/2023/24 в суді касаційної інстанції. В іншій частині клопотання ПрАТ "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

6. Висновки Верховного Суду 

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

7. Судові витрати 

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.  

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі №   914/2023/24 залишити без змін.

3. Клопотання Приватного акціонерного товариства "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково. 

4. Стягнути з Львівської міської ради на користь Приватного акціонерного товариства "Конвеєр" 10   000 (десять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи № 914/2023/24 в суді касаційної інстанції.

5. В іншій частині клопотання Приватного акціонерного товариства "Конвеєр" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

6. Доручити Господарському суду Львівської області видати наказ на виконання цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                                        В. А. Зуєв

           Ю. Я. Чумак