ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
22 жовтня 2025 року                                                       
м. Київ                                                                                             
                                                                                                                      
справа № 367/6570/17
провадження № 61-5657св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
представник позивача-  ОСОБА_2 ; 
відповідач - ОСОБА_3 ;
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ванжі Олександра Анатолійовича на постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 
2025 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Соколової В. В., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності та поділ майна. 
Позовна заява мотивована тим, що 06 листопада 2010 року вона познайомилася з ОСОБА_3 . Із січня 2011 року вона та відповідач почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу на орендованій квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
20 липня 2012 року між ними було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у 
м. Києві зроблено запис у книзі реєстрації актів про одруження № 488. 
За час перебування у зареєстрованому шлюбу у них народився син - 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка вказувала, що вони з відповідачем спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет.
За час спільного проживання, за їхні спільні кошти 18 червня 2012 року було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною 
площею 33,4 кв. м, житловою площею 13,1 кв. м, загальною вартістю 
76 000 грн, яка на праві приватної власності зареєстрована за відповідачем. Вона  та їхній спільний з відповідачем син - ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній квартирі.
За час їхнього спільного проживання у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти вони також придбали у спільну сумісну власність автомобіль, марки «Renault», модель «Duster», номерний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску, який зареєстровано за відповідачем. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу 
від 09 листопада 2012 року. Станом на момент подачі позовної заяви ринкова вартість вказаного автомобіля без урахування податку на додану вартість становила 263 700 грн.
Крім того, за період проживання у зареєстрованому шлюбі, вона з відповідачем за спільні кошти здійснили поліпшення житлових умов у спірній квартирі за рахунок добудови веранди, у результаті чого загальна площа квартири збільшилась більше ніж на 7 кв. м.
На теперішній час сімейне життя у них не склалось, у січні 2017 року ОСОБА_5 забрав усі свої особисті речі і поїхав проживати до м. Івано-Франківська, після чого вони більше не підтримували сімейних відносин.
Позивачка вказувала, що вона має недовіру до відповідача, який може залишити їх з дитиною без коштів та ігнорує її вимоги про поділ спільного сумісного майна порівну. Їхній малолітній син - ОСОБА_4 знаходиться на її утриманні, 
ОСОБА_3 не бере участі у вихованні дитини з січня 2017 року.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її з 
ОСОБА_3 у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року;
- визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 ;
- поділити спільну сумісну власність, шляхом визнання за нею право власності на 2/3 частини квартири, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 ;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину дійсної (ринкової) вартості автомобіля марки «Renault», модель «Duster», номер шасі НОМЕР_2 ; номерний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року 
у складі судді Мерзлого Л. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 
2012 року.
Визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Поділено спільну сумісну власність, шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 дійсної (ринкової) вартості автомобіля марки «Renault», модель «Duster», номер шасі НОМЕР_2 ; номерний знак НОМЕР_1 ,коричневого кольору; 2012 року випуску, 
у розмірі 134 664,26 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, 
а саме: судовий збір у розмірі 3 500 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 
14 620 грн, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 
1 815,80 грн, всього 19 935,80 грн.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка належними, достовірними та допустимими доказами підтвердила, що з 01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року вона проживала 
з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати, придбавали майно 
в інтересах сім`ї, а тому спірна квартира, яка набута відповідачем вказаний період, є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ними
у рівних частинах. При цьому суд першої інстанції зазначив, що вимоги 
ОСОБА_1 щодо визнання за нею права приватної власності 
у порядку поділу спільного майна подружжя у розмірі 2/3 частини задоволенню не підлягають, оскільки не доведено підстав для відступлення від засади рівності часток.
Установивши, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, був відчужений відповідачем без згоди позивача, як іншого із подружжя, а кошти від його продажу не були використані на потреби сім`ї, суд дійшов висновку про те, що у порядку поділу вказаного рухомого майна між сторонами з відповідача на користь підлягає стягненню грошова компенсація 
у розмірі 134 664,26 грн, вартість якого підтверджується відповідними квитанціями від 04 жовтня 2012 року та 07 листопада 2012 року.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2025 року апеляційні скарги представника ОСОБА_3 адвоката - Широких Ю. В. задоволено частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року 
у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ скасовано, ухвалено у нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 .
У іншій частині рішення суду залишено без змін.
Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 вересня 2024 року змінено, зменшено суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з 19 935,80 грн до 15 549,30 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з наданих позивачем доказів неможливо беззаперечно встановити проживання сторін  однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 
2012 року, оскільки відсутні документальні підтвердження придбання спірного нерухомого майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою та участі в утриманні майна один одного тощо.
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на судову практику Верховного Суду, зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль було придбано за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя та є їх спільною сумісною власністю, тому підлягає поділу між ними у рівних частинах. Презумпція спільності майна подружжя відповідачем не спростовано. Оскільки вказане рухоме майно було відчужене відповідачем без згоди позивачки, як іншого із подружжя, а кошти від його продажу не були використані на потреби сім`ї, тому підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 134 664,26 грн, вартість якого підтверджується відповідними квитанціями від 04 жовтня 2012 року та 07 листопада 2012 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ванжа О. А., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судові рішення у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 
про компенсацію вартості автомобіля не оскаржуються, тому у силу вимог 
статті 400 ЦПК України у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ванжи О. А., з підстав, передбачених пунктом 1, частини другої статті 389 ЦПК України у вищевказаній справі. Витребувано матеріали з суду першої інстанції.
У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2025року справу за позовом 
 ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності та поділ майна призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ванжи О. А. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ. Позивачем надано належні та допустимі докази щодо факту спільного проживання сторін у справі, ведення спільного господарства та придбання побутових речей, а саме: показання свідків, які підтвердили факт спільного відпочинку, відвідування родинних свят, фото- та відеоматеріали, копії паспортів, придання квитків на спільні подорожі. Факт придбання спірної квартири за спільні кошти позивача та відповідача підтверджено банківськими виписками. Відповідачем не надано достатніх, допустимих та належних доказів, які б спростовували зазначені фактичні обставини. Також зазначено, що позивач планує витратити на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції кошти у розмірі 10 000 грн
Посилається на практику Верховного Суду щодо вирішення спорів про  встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені 
у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), Верховний Суд залишає без розгляду подані 24 липня 2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ванжею О. А. додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку, підстав для поновлення цього строку колегія суддів 
не вбачає.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М. С., за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 34-35).
Відповідно до пункту 11 вказаного договору купівлі-продажу, покупець заявляє, що купує квартиру у особисту власність, оскільки у шлюбі або у фактичних сімейних відносинах не перебуває.
20 липня 2012 року між ОСОБА_3 та    ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 (том 1, а. с. 32).
За час проживання у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було придбано рухоме майно, а саме: автомобіль, марки «Renault», модель «Duster», номер шасі НОМЕР_2 ; номерний знак НОМЕР_1 , коричневого кольору; 2012 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 09 листопада 2012 року (том 1, а. с. 38).
Автомобіль, марки «Renault», модель «Duster», було придбано 09 листопада 
2012 року за 165 533 грн, що підтверджується квитанціями від 04 жовтня 
2012 року та 07 листопада 2012 року, яка зареєстрована за ОСОБА_3 
(том 2, а. с. 31).
З 13 лютого 2013 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 31).
У ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 33).
 
2.    Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ванжи О. А підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року 
№ 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У статті 74 СК України зазначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які 
не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того, щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Таким чином належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».
Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, ОСОБА_1 посилалася на те, що у період
01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року проживала однією сім`єю з відповідачем, зокрема, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та здійснювали всі обов`язки подружжя.
Задовольняючи позов у частині встановлення факту спільного проживання між сторонами у період з 01 січня 2011 року до 20 липня 2012 року, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем цієї вимоги, оскільки у матеріалах справи наявні беззаперечні докази, які підтверджують факт спільного проживання.
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , а тимчасове спільне проведення відпочинку, присутність на святах не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.
З такими висновками суду апеляційної інстанції Верховний Суд
не погоджується та вважає, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги у частині встановлення факту спільного проживання між сторонами. При цьому апеляційний суд 
не зазначив, які норми процесуального права порушив суд першої інстанції при дослідженні та оцінці наданих сторонами доказів. 
Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази її спільного проживання з ОСОБА_6 , зокрема, світлини, з яких вбачається, що на них зображені сторони у справі з батьками, близькими родичами та друзями, а також відображені різні факти, які свідчать про сімейні стосунки сторін протягом вказаних років, показання свідків: ОСОБА_7 ОСОБА_8 , 
ОСОБА_9 та інші наявні у матеріалах справи письмові докази у своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання сторін та ведення спільного господарства. Крім того, під час купівлі спірної квартири 18 червня 
2012 року,  ОСОБА_1 була вагітна, так як спільний син сторін - ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Апеляційний суд належно не мотивував відхилення показань зазначених свідків, як доказів у справі, не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив районний суд при оцінці цих доказів. 
З огляду на зазначене, матеріали справи містять достатні докази, які свідчать про спільне проживання сторін, зокрема, що підтверджують проведення вказаними особами дозвілля та відпочинку разом, показаннями свідків, а також іншим доказам, які у їх сукупності свідчать про перебування зазначених осіб у фактичних шлюбних відносинах.
Отже, вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позовні вимоги 
ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами довела факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період 01 січня 
2011 року до 20 липня 2012 року.
Оскільки висновки суду апеляційної інстанції щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу неправильними, тому наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, свідчить і про наявність підстав, передбачених статтею 74 СК України вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Отже, вирішуючи спір у цій справі та частково задовольняючи позовні вимоги 
ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами довела факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 01 січня 2011 року до 
20 липня 2012 року, а тому має право на половину спільного сумісного майна, набутого ними за цей час в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а саме: на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм процесуального права, постанова апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання сторін, визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а судове рішення суду першої інстанції у цій частині - залишенню в силі.
Щодо розподілу судових витрат
Частиною тринадцятою статті 14 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу представника 
ОСОБА_1 - адвоката Ванжі О. А., тому сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 7 000 грн, слід стягнути з  ОСОБА_3 на користь позивачки.
Керуючись статтями 400, 402, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ванжі Олександра Анатолійовича задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2025 року скасувати, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги 
7 000 (сім тисяч) гривень.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                            І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець