КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14739/2025
Справа № 369/3936/24
 
П О С Т А Н О В А
Іменем     України
 
03 листопада 2025 року                                                                                
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Пінкевич Н.С. у м. Києві у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2025 року позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором  в розмірі 48263,43 грн., покласти на відповідача судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору.
Позов мотивував тим, що 10 лютого 2022 року ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» уклали угоду про надання споживчого кредиту № 501429976, за умовами даного кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору також передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28 лютого 2023 року заборгованість за кредитним договором становить 48263,43 грн. 
12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», запис про зміну найменування позивача внесено до ЄДРПОУ 30 листопада 2022 року.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року позов АТ «Сенс Банк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за договором споживчого кредиту № 501429976 в розмірі 48263,43 грн. та судовий збір в розмірі 3028 грн.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 207, 626, 628, 638, 526, 1048, 1054, 1055, 525, 526, 527, 530, 610, 639 ЦК України, зазначив, що АТ «Сенс Банк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», щоб в сукупності із заявою-анкетою свідчило би про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.
Виходячи з правового аналізу вказаних норм, вважав, що не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи чи договір, чи заяву-анкету позичальника, чи Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк»  (для пролонгації договору).
Вказував, що при обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши договір, заяву-анкету, однак дані доводи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належного ознайомлення відповідача з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису позичальника на Договорі про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції і стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення позичальника і відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом позичальника, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
Наводив положення ст. 633, 634 ЦК України, зазначив, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, в даному випадку АТ «Сенс Банк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа, який містить всі істотні умови, підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими вони обмінялися. При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи представників.
Вказував, що враховуючи положення п. 3, 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 41 Закону України «Про Національний банк України», ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 2.1.1, 5.1, 5.4, 5.6 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 556, виписки з особового рахунку клієнта є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Отже, банківські виписки є належним доказом підтвердження операцій за кредитом.
Зазначив, що на підтвердження надання кредиту та розміру заборгованості позивачем надано виписку по рахунку, втім вона не є належним та допустимим доказом, оскільки складена з порушенням норм закону. Із наданої позивачем виписки неможливо встановити наявну суму боргу, його складові, період, за який він утворився, що унеможливлює проведення об`єктивного розгляду справи та задоволення вимог банку.
Посилався на п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, вказував, що виписка оформлена з порушенням вимог документообігу, не засвідчена належним чином, та не відповідає вимогам, які пред`являються до офіційного документу, а тому не може слугувати доказом у справі.
Вказував, що розрахунок заборгованості не можна покласти в основу рішення, оскільки із нього неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто даний розрахунок не є належним доказом заборгованості в розумінні положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 01 лютого 2023 року в справі № 199/7014/20, у якій, встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором було надано лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення боргу за спірним кредитним договором. 
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц, у якій зазначено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
 
Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що 10 лютого 2022 року сторони уклали кредитний договір № 501429976, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, що підтверджено виписками по рахунку і меморіальним ордером, проте відповідач свої зобов`язання за договором кредиту не виконав належним чином, допустивши прострочення в платежах і заборгованість по поверненню кредитних коштів, яка становить 48 263,43 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.
 
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 10 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з офертою на укладання угоди про надання кредиту № 501429976, відповідно до якої запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту, підставою для якої є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та банком. Зазначив умови для укладення угоди: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту 34000 грн., процентна ставка - фіксована, 40 % річних, строк кредиту 12 місяців. Опис послуги : надання споживчого кредиту - грошових коштів, що надаються банком позичальнику на споживчі цілі на строк та під процент, визначений Угодою про надання споживчого кредиту, що укладається між банком та позичальником на підставі договору та відповідно до його вимог. 
Згідно п. 2 оферти, датою повернення кредиту є 10 лютого 2023 року. Для повернення заборгованості за угодою пропонував використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у банку. 
Згідно п. 3 оферти, кредит надається позичальнику для власних потреб, розмір 34000 грн., спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».
Всі відносини між ним та банком, що не врегульовані цією угодою, пропонував врегулювати договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, додатково до тих, що вказані в угоді, і є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті банку www.alfabank.ua. Строк для акцепту банку: 30 робочих днів з моменту отримання банком оферти. Угода набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та надання споживчого кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії відповідно до умов угоди та договору. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на сайті банку www.alfabank.ua.
Просив акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501429976 направити на електронну адресу  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підписанням електронним підписом цієї оферти він свідчить про отримання всієї інформації про умови кредитування (а. с. 5).
На а. с. 6 знаходиться копія акцепту пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501429976, у якій зазначено умови, аналогічні викладеним у оферті ОСОБА_1 від 10 лютого 2022 року. Зазначено, що угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору. Угода направлена/надана позичальнику у спосіб, обраний останнім у оферті на укладення цієї угоди.
 
На а. с. 11 знаходиться копія меморіального ордеру № 926380129 від 10 лютого 2022 року з призначенням платежу «Надання кредиту за кредитним договором № 501429976 від 10 лютого 2022 року», згідно якого на рахунок ОСОБА_1 здійснено переказ грошових коштів у розмірі 34000 грн.
 
Згідно виписки по рахунку, відкритому на ім`я відповідача, за період з 10 лютого 2022 року по 28 лютого 2023 року, 10 лютого 2022 року банком перераховано кошти в сумі 34000 грн. на рахунок, відображено рух коштів на рахунку, із якого вбачається, що погашень за кредитним договором № 501429976 від 10 лютого 2022 року не здійснювалось, заборгованість по кредиту переносилась на рахунок простроченої заборгованості за кредитним договором (а. с. 12 - 14).
 
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за договором кредиту 501429976 від 10 лютого 2022 року станом на 28 лютого 2023 року становить: заборгованість за кредитом 34000 грн., по відсоткам - 14263,43 грн. У розрахунку наведено відсоткову ставку, розмір кредиту, період нарахування відсотків, дата щомісячного платежу, щомісячну структуру заборгованості з розподілом на тіло кредиту та відсотки за користування кредитом (а. с. 10).
 
06 листопада 2023 року позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою щодо дострокового виконання договірних зобов`язань, яка відповідачем виконана не була (а. с. 15 - 19).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
 
Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 10 лютого 2022 року АТ «Альфа-Банк» та  ОСОБА_1 було укладено угоду № 501429976, відповідно до умов якої банк зобов`язувався надати позичальнику споживчий кредит в розмірі 34000 грн., а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, погоджені сторонами у розмірі 40 % річних.
 
Оцінюючи доводи ОСОБА_1 , апеляційний суд звертає увагу, що у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі відповідач не заперечував підписання ним документів, долучених до позову АТ «Сенс Банк» - оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501429976 від 10 лютого 2022 року, паспорту споживчого кредиту від 10 лютого 2022 року, проте в апеляційній скарзі посилався на те, що позивачем не доведено факт належного ознайомлення відповідача з усіма істотними умовами договору, отримання позичальником договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що відсутність підпису позичальника на Договорі про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» фактично надає можливість банку надавати Умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
 
Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення позичальника і відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов як таких, що погоджені підписом позичальника, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження позичальника (відповідача) саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
 
Разом із тим, такі аргументи не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, оскільки ані заяви на видачу кредиту, ані Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» матеріали справи не містять взагалі, а вимоги АТ «Сенс Банк» ґрунтуються на умовах договору, зазначених в оферті позичальника ОСОБА_1 , та акцепті АТ «Альфа-Банк», у яких сторонами погоджено істотні умови кредитного договору, а саме сума кредиту - 34000 грн., процентна ставка - 40 % річних, строк кредиту - 12 місяців, дата повернення кредиту - 10 лютого 2023 року, а також погоджено номер рахунку, на який підлягають поверненню кредитні кошти - № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «Альфа-Банк». 
 
Укладення кредитного договору шляхом підписання його сторонами двох документів, а саме оферти позичальником та акцепту кредитором, який після підписання АТ «Альфа-Банк» було направлено на електронну пошту позичальника згідно його волевиявлення, висловленого у оферті від 10 лютого 2022 року, відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
 
Таким чином, оскільки оферта та акцепт містили всі істотні умови договору, на підставі яких ОСОБА_1 було надано кредитні кошти, вимоги банку в позовній заяві про стягнення заборгованості, яка складається з тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, є обґрунтованими.
 
Верховним Судом у постанові від 25 травня 2021 року у справі№554/4300/16-ц зроблені висновки про те, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами. 
 
Судом першої інстанції правомірно встановлено, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, що підтверджено і виписками по рахунку, і меморіальним ордером від 10 лютого 2022 року.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що виписка з рахунку не відповідає вимогам п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, оформлена з порушенням вимог документообігу, не засвідчена належним чином і не може слугувати доказом у справі, апеляційний суд враховує наступне.
Так, згідно п. 63 Положення № 75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Зазначеним вимогам виписка з рахунку, наявна в матеріалах справи, відповідає, оскільки містить назву - виписка по особовим рахункам, містить дату складання 16 березня 2023 року, у ній зазначено найменування клієнта - ОСОБА_1 , наведено зміст та обсяг всіх операцій, одиниці їх виміру, крім того, у виписці зазначено прізвище та першу літеру імені особи, яка брала участь у складанні виписки - ОСОБА_2 (ОСОБА_2) (а. с. 12, 13).
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідачем ані у відзиві на позовну заяву, ані в апеляційній скарзі не заперечувалось, що грошові кошти за договором від 20 лютого 2022 року № 501429976 він отримував, при цьому відповідачем не надано ані власного розрахунку заборгованості, ані доказів, які спростовують цю заборгованість.
 
З урахуванням наданої позивачем виписки з рахунку також є неспроможними доводи апеляційної скарги, що інформація, яка зазначена в розрахунку заборгованості, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
 
Доводи апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості не можна покласти в основу рішення, оскільки із нього неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, тобто даний розрахунок не є належним доказом заборгованості в розумінні положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України, - спростовуються змістом самого розрахунку заборгованості, згідно з яким заборгованість відповідача за договором кредиту 501429976 від 10 лютого 2022 року станом на 28 лютого 2023 року становить: заборгованість за кредитом 34000 грн., по відсоткам - 14263,43 грн. У розрахунку наведено відсоткову ставку, розмір кредиту, період нарахування відсотків, дата щомісячного платежу, щомісячну структуру заборгованості з розподілом на тіло кредиту та відсотки за користування кредитом (а. с. 10).
 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 01 лютого 2023 року № 199/7014/20 відхиляються апеляційним судом, оскільки ОСОБА_1 перекручено зміст даних висновків у вигідному для себе контексті. В дійсності Верховний Суд у зазначеній постанові вказав, що за встановлених в цій справі обставин наявності підстав для визнання частково недійсними пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що в порядку застосування наслідків виконання недійсного правочину необхідно зобов`язати АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника з огляду на недійсність умов цього договору в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, що по своїй суті забезпечить захист інтересу позичальника у правовій визначеності. При цьому, встановивши, що на підтвердження наявності в позичальника заборгованості за кредитним договором № 22039000092815 в сумі 170 425,15 грн. банк надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту, відсотків та комісії, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду, що, з урахуванням задоволення вищевказаної вимоги зустрічного позову, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором.
 
Натомість, у справі, що переглядається, жодної з умов кредитного договору недійсною визнано не було, а розрахунок заборгованості є чітким, деталізованим, послідовним і зрозумілим, узгоджується з випискою по рахунку, з якої вбачається, що ані тіла кредиту, ані процентів за користування кредитними коштами ОСОБА_1 у період з 10 лютого 2022 року по 28 лютого 2023 року не погашалося, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі повного тіла кредиту 34000 грн. та процентів за користування кредитом 14263,43 грн., і відповідачем зазначені обставини не спростовані. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що із наданої позивачем виписки неможливо встановити наявну суму боргу, його складові, період, за який він утворився, що унеможливлює проведення об`єктивного розгляду справи та задоволення вимог банку, є надуманими, необґрунтованими і заявленими з формальних підстав та з метою уникнення відповідальності за невиконання договірних зобов`язань. 
 
Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц, у якій зазначено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Разом із тим, вказаним правовим висновкам Верховного Суду рішення суду першої інстанції не суперечить, оскільки сума заборгованості, заявлена до стягнення АТ «Сенс Банк», визначена умовами кредитного договору та вимогами закону, є доведеною і щодо цієї заборгованості у суду першої інстанції та у апеляційного суду немає сумніву.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні,  питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Судді :                                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                              Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                              Яворський М.А.