ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 331/1233/24
провадження № 51-2136км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,                                захисника                                                                        ОСОБА_6 ,                                               
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2025 року щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК)
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн; в задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в розмірі 9098, 51 грн відмовлено.
За вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 25 жовтня 2023 року близько 18:10, керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra» (д. н. з. НОМЕР_1 ), здійснював рух по проїжджій частині пр. Соборного в м. Запоріжжі з боку вул. Української в напрямку вул. Запорізької.
При наближенні до технологічного розриву у розділовій смузі, що розташований в районі будинку № 144 по пр. Соборному в м. Запоріжжі, водій ОСОБА_7 з метою виконання розвороту почав повертати ліворуч та здійснив зупинку транспортного засобу в зазначеному технологічному розриві, пропускаючи транспортні засоби, що рухались по пр. Соборному з боку вул. Запорізької в напрямку вул. Української.
У цей же час пішохід ОСОБА_9 почала перетин проїзної частини пр. Соборного по пішохідному переходу, що розташований в районі буд. № 144, рухаючись справа-наліво відносно напрямку руху транспортних засобів з боку вул. Запорізької в напрямку вул. Української у м. Запоріжжі.
Водій ОСОБА_7 , маючи змогу своєчасно виявити пішохода, яка перетинала проїзну частину пр. Соборного, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину, відновив рух, внаслідок чого скоїв на неї наїзд, при цьому контакт автомобіля з пішоходом відбувся лівою передньою бічною частиною керованого автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я більш, як 21 доба.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Запорізький апеляційний суд вироком від 27 березня 2025 року скасував вирок місцевого суду (в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди) та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнив від відбування основного покарання з випробуванням на строк 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 90 000 грн. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить змінити вирок апеляційного суду та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу; цивільний позов потерпілої  про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10 000 грн.
Свою позицію обґрунтовує істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 69? КК), що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Як уважає захисник, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, належним чином не обґрунтував прийняте рішення, зокрема, не навів аргументованих підстав, які свідчать про те, що районний суд неправильно призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, і що таке покарання є явно несправедливим через м`якість. На думку сторони захисту, у вироку апеляційного суду відсутні обґрунтовані підстави для призначення його підзахисному додаткового покарання в максимальній межі, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК. При цьому, як уважає захисник, в апеляційного суду були підстави для застосування положень ст. 69? КК, оскільки ОСОБА_7 визнав вину в інкримінованому злочині, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та встановленню істини у справі, відшкодував, завдану ДТП, моральну шкоду в розмірі визнаних ним позовних вимог, тобто вчинив активні дії для зменшення тяжких наслідків.
Крім того не погоджується зі збільшеним апеляційним судом розміром моральної шкоди у сумі 90 000 грн, який, на його думку, не є співмірним з понесеними потерпілою витратами.
З огляду на викладене уважає вирок не вмотивованим і не справедливим.
Позиції учасників судового провадження

У поданому письмовому запереченні на касаційну скаргу сторони захисту, представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 , обґрунтовуючи свою позицію, просить залишити без змін оскаржуваний вирок, а касаційну скаргу сторони захисту - без задоволення.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 підтримав касаційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, вирок апеляційного суду просила залишити без змін.
Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК, а також призначене йому основне покарання у касаційній скарзі стороною захисту не оспорюються.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_8 не погоджується з призначенням апеляційним судом ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки через неправильне застосування положень ст. 69? КК, однак колегія суддів уважає ці доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до ст. 69? КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.  
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.
Частиною 1 ст. 286 КК передбачено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Як слідує із вироку районного суду ОСОБА_7 призначено за ч. 1 ст. 286 КК покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду і ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Як убачається з вироку, апеляційний суд під час розгляду цього кримінального провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої з урахуванням обставин, які впливають на призначення покарання в їх сукупності, характер допущеного обвинуваченим грубого порушення вимог Правил дорожнього руху України, його наслідки, позицію потерпілої сторони, уважав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в максимальному розмірі, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК. Як виснував цей суд, саме такий строк додаткового покарання відповідатиме критерію справедливості, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Водночас колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 69? КК) судом апеляційної інстанції в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, оскільки у цього суду були відсутні підстави для застосування цієї норми закону, через відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 66 КК.
На переконання колегії суддів, розмір додаткового покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, яке є справедливим та достатнім для виправлення  ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Таким чином, касаційним судом не встановлено підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Що стосується доводів захисника про безпідставне, як він уважає, збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, в розмірі 90 000 грн, то Суд уважає такий розмір справедливим, з огляду на характер вчиненого ОСОБА_7 правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої ОСОБА_9 , перенесений нею біль, емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я, життя, що дуже негативно вплинуло на її психічний стан, а також часткове відшкодування шкоди ОСОБА_7 потерпілій на день ухвалення оскаржуваного вироку в розмірі 10 000 грн, яка ніким не оспорюється.
Обставини, на які сторона захисту покликається в касаційній скарзі як на підстави для твердження про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, були враховані апеляційним судом під час призначення покарання. Ці обставини не є безумовними і достатніми для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69? КК та зміни вироку апеляційного суду. 
Отже, вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного додаткового покарання, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 69? КК) та неправильне вирішення цивільного позову  в частині відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника не наведено, а тому підстав для її задоволення немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                                      ОСОБА_3