ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року 
м. Київ
cправа №  909/399/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників
позивача: Вітко О.Ю.,
відповідача: Марків Р.Б. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбіо Транс-Сервіс"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 
та рішення Господарського суду Івано-франківської області від 23.10.2024
та на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 
у справі № 909/399/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбіо Транс-Сервіс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміум Авто"
про зобов`язання прийняти товар та стягнення заборгованості в сумі 147 635,37 грн, 
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» про зобов`язання відповідача прийняти товар та стягнення заборгованості в сумі 147 635, 37 грн, з якої: 130 225, 51 грн вартість з оплати товару, 15 460, 26 грн збитків, 854, 25 грн 3% річних та 1 095, 35 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги з посиланням на ст. 193 ГК України,   ст.ст.   525,   530,   536,   625,   712 ЦК України обґрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку щодо прийняття товару, який направлено позивачем через ТОВ «Нову Пошту» на адресу відповідача. Через неотримання відповідачем товару позивач вказує на понесення ним збитків у вигляді витрат, які він змушений був здійснити для зберігання товару.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 (суддя Кобецька С.М.), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (колегія суддів у складі: Скрипчук О.С. - головуючий, Зварич О.В., Матущак О.І.), у задоволенні позову відмовлено.
Додатковою постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» б/н від 16.03.2025 (вх. № 01-05/714/25 від 17.03.2025) про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з позивача на користь відповідача 10   000, 00 грн витрат на правову допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Судами обох інстанцій встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» на підставі спрощеного договору   (не складеного (не викладеного) у формі єдиного документу), але укладення якого підтверджується рахунком на оплату №819 від 23.12.2021 та платіжною інструкцією   №260 від 23.12.2021 про часткову попередню оплату   товару в сумі 55 800,00 грн виникли правовідносини, які не оспорюються сторонами.
З рахунку на оплату № 819 від 23.12.2021 вбачається домовленість сторін на поставку   товару: -   матриці OR-TAS 660 ф.6,0/85-41 для дерева в кількості 1штука за ціною 124 685,42 грн без ПДВ; - обичайка TAS в кількості 2 штуки   за ціною   15 167,92 грн без ПДВ, вартість обох обичайок складає 30 335,84 грн без ПДВ. Загальна сума отриманого товару складає 155 021,26 грн, сума ПДВ 31 004,24 грн; всього із ПДВ 186 025,51 грн.
У цьому ж рахунку позивачем зазначено, що оплата цього рахунку означає   погодження з умовами поставки; повідомлення про оплату   є обов`язковим, в іншому випадку не гарантується   наявність товарів на складі; товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом за наявності довіреності та паспорта.
23.12.2021   відповідач на підставі виставленого позивачем рахунку здійснив часткову оплату товару на суму 55 800,00 грн, що підтверджує платіжна інструкція №260 від 23.12.2021, копія якої долучена до матеріалів справи.
27.12.2023 позивач здійснив відправку зазначеного товару через Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» для доставки покупцю за адресою, місцезнаходження якого зазначено   в ЄДРЮОФОП та ГФ   - вул. Вовчинецька, 208, кв.47, м. Івано-Франківськ, разом з   видатковою накладною №645 від 26.12.2023,   рахунком на оплату № 819 від 23.12.2021, платіжною інструкцією № 260 від 23.12.2021 та копією сертифіката відповідності.
У вимозі №1 від 12.01.2024, яка направлена поштою 15.01.2024, позивач повідомив   відповідачу,   що товар знаходиться   на платному зберіганні   у відділенні Нова Пошта №1 у   м. Івано-Франківську та вимагав забрати товар із зазначеного місця знаходження та його оплатити.
25.01.2024 позивач передав товар на зберігання, про що уклав договір   зберігання № ВЗ 1/01/2024 від 25.01.2024. Зберігачем по договору є ТОВ «Оболонь Естейт».
У вимозі №2 від 15.02.2024, яка направлена відповідачу 16.02.2024,   позивач повідомив відповідачу,   що товар знаходиться на зберіганні   у складському приміщенні   у ТОВ «Оболонь Естейт»,   вимагав прийняти і оплатити товар та відшкодувати витрати в сумі 9460,26 грн. Відповідач   не відреагував на вимоги позивача.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021, позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем зі складу постачальника за наявності довіреності та паспорта,   а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами. Водночас,   строку зобов`язання відповідача здійснити повну оплату   не встановлено. З поданих доказів не вбачається   ні обов`язку, ні права постачальника здійснювати поставку товару за місцем знаходження відповідача, натомість випливає обов`язок/право відповідача забрати товар зі складу при умові здійснення повної оплати   за нього. Відтак направлення позивачем неоплаченого відповідачем товару, що є обов`язковою умовою, тим більше, за місцем знаходження відповідача -    свідчить про   односторонню зміну умов договору    та не узгоджується з вимогами   чинного законодавства. Більше того, з моменту часткової проплати пройшло два роки, а сторони в цей період не узгоджували   умов, як поставки так і оплати товару.
Не погоджуючись з постановою та додатковою постановою апеляційного, а також  з рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою,    у якій просить скасувати їх повністю та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості з оплати спірного товару, стягнення інфляційних втрат і 3% річних від суми прострочення оплати товару, про зобов`язання відповідача прийняти товар за місцезнаходженням товару, про стягнення з відповідача на користь позивача збитків за зберігання товару зберігачем за період з 27.02.2024 до 15.04.2024, а також про пропорційне покладення судових витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій щодо сплати судового збору, на правову допомогу, щодо залучення свідків на відповідача відповідно до розміру позовних вимог, які підлягають задоволенню, і стягнення з відповідача на користь позивача відповідної частини судових витрат позивача. Також скаржник просить згідно з ч. 10   ст. 238 ГПК України   в рішенні зазначити наступне: Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати 3 % річних за формулою: С Ч 3 х Д : 365 (366 у високосному році) : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, на суму основного боргу з оплати товару у розмірі 130 225, 51 гривень і на суму збитків у розмірі 4 900 грн за період з 15.04.2024 до моменту виконання рішення суду в цьому спорі за правилами, визначеними у рішенні суду щодо цього спору і стягнути отриману суму процентів із Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс». Крім цього, скаржник просить повністю скасувати додаткову постанову апеляційного господарського суду стосовно покладення на позивача частково судових витрат відповідача на ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача. Також заявляє про реалізацію права на надання доказів про понесення судових витрат у строки, передбачені п. 8 ст. 129 ГПК України. 
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального (ст.ст. 22, 530, 531, 625, 664, 655, 689, 690, 692, 712 ЦК України) та порушення норм процесуального права (ст. 236 ГПК України). Зазначає, що суди відмовили у задоволені позову у повному обсязі тільки з тих підстав, що позивач не мав права передавати спірний товар відповідачу шляхом здачі товару перевізникові Нова Пошта для доставки за місцезнаходження відповідача в місті Івано-Франківськ, але це ніяким чином не могло бути підставою для відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості з оплати товару, стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення оплати товару, а також для відмови у задоволенні вимог про зобов`язання отримання товару за місцезнаходженням товару в зберігача ТОВ «Оболонь Естейт» та стягнення збитків, пов`язаних зі зберіганням товару зберігачем ТОВ «Оболонь Естейт» починаючи з 27.02.2024. За доводами позивача, судами не з`ясовано обставин того, що:  у відповідача виник обов`язок оплатити повністю товар в силу ч. 2   ст. 530 ЦК України   у семиденний строк після пред`явлення йому позивачем вимоги № 1 від 12.01.2024 в частині оплати товару (додатково вимоги № 2 від 15.02.2024 в частині оплати товару), і що відповідач прострочив виконання такого обов`язку, що стало підставою для вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за   ст. 625 ЦК України; у позивача в силу   ст. 531 ЦК України   було право на дострокове виконання обов`язку з передання спірного товару відповідачу; у відповідача за ч. 2 ст.   530, ст.ст. 655,   689,   712 ЦК України   виник обов`язок прийняти належний спірний товар в місці знаходження товару шляхом самовивозу після пред`явлення йому вимоги №2 від 15.02.2024 в частині прийняття товару; відповідач прострочив виконання обов`язку з прийняття товару не виконавши такий обов`язок в семиденний строк з дня пред`явлення йому вимоги №2 від 15.02.2024 і відповідно, відповідач зобов`язаний відшкодувати збитки за зберігання товару починаючи з 27.02.2024. Також вказує, що відповідач не зазначив у заяві від 16.03.2025 про відшкодування витрат на правничу допомогу поважних причин чому він до закінчення судових дебатів у справі в апеляційному суді не подав до апеляційного суду доказів своїх судових витрат, не обґрунтував таких поважних причин і не довів наявність цих поважних причин, а тому його заява не підлягала задоволенню.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме судом апеляційної інстанції не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 13.11.2019  у справі № 922/3095/18, від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18, від 28.05.2019 у справі № 916/1913/18, від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, від 04.04.2023 у справі № 916/1349/21, від 31.08.2022 у справі № 464/2728/15-ц, від 23.01.2019 у справі № 757/46709/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 920/618/18, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 07.02.2023 у справі № 910/8872/21, від 28.05.2019 у справі № 916/1913/18, від 25.02.2020 у справі №910/7546/19, від 07.06.2023 у справі № 916/334/22. Крім того в оскаржуваній додатковій постанові апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21, від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.05.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.06.2025 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 26.05.2025.
Разом з тим, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 21.04.2025 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу (за своєю суттю - заперечення проти відкриття касаційного провадження), у якому він просить відмовити у відкритті касаційного провадження.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбіо Транс-Сервіс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, рішення Господарського суду Івано-франківської області від 23.10.2024 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 909/399/24 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палатою Верховного Суду від 21.07.2025 справу № 909/399/24 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.08.2025 призначено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбіо Транс-Сервіс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, рішення Господарського суду Івано-франківської області від 23.10.2024 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 до розгляду на 23.09.2025.
Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 03.07.2025 від позивача клопотання про долучення доказів понесення судових витрат.
Переглянувши в касаційному порядку постанову та додаткову постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі  № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі  № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції в частині висновків по суті спору не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 28.05.2019 у справі № 916/1913/18, від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 щодо застосування ст.ст. 655, 712 ЦК України; від 04.04.2023 у справі № 916/1349/21 - ст. 530 ЦК України; від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 13.11.2019  у справі № 922/3095/18, від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 - ст. 625 ЦК України; від 31.08.2022 у справі № 464/2728/15-ц - ст. 664 ЦК України; від 23.01.2019 у справі № 757/46709/16-ц - ст. 531 ЦК України; від 15.09.2020 у справі № 920/618/18, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 07.02.2023 у справі № 910/8872/21, від 28.05.2019 у справі № 916/1913/18 - ст.ст. 666, 670, 672, 678, 686, 689, 690, 692 ЦК України; від 25.02.2020 у справі № 910/7546/19, від 07.06.2023 у справі № 916/334/22 - ст. 22 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України.
У справі № 916/1913/18 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 7 236 480,00 грн основного боргу, 52 241,44 грн пені та про зобов`язання відповідача прийняти товар згідно з договором про закупівлю товару від 02.01.2018 №Т/СН-2/18 укладеного з ТОВ "Імпорт Партс Трейд". Позовна заява мотивована неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю товарів від 02.01.2018 №Т/СН-2/18 щодо оплати частини отриманого товару та обов`язку прийняти товар.
Рішенням Господарського суду Одеської області, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду, позов задоволено повністю.
Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 зазначив, що відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Верховний Суд виснував, що: «….позивач на виконання умов договору поставив відповідачу частину товару на загальну суму 7 326 480,00 грн, а відповідач не оплатив прийнятий від позивача товар…
… суд вважає обґрунтованими висновки судів першої та    апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу та пені, у зв`язку з встановленням обставин неналежного виконання відповідачем умов договору щодо оплати отриманого товару…
…при цьому Суд вважав висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача прийняти товар згідно Договору передчасними та такими, що зроблені без всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, оскільки відповідно до пункту 1.1 Договору та приписів статей 655, 712 Цивільного кодексу України у відповідача, як покупця, наявний обов`язок прийняти товар за договором та оплатити його. Однак такий обов`язок у відповідача, як покупця, кореспондується перш за все з обов`язком позивача, як постачальника, поставити товар у відповідності з умовами договору. Тобто, враховуючи зазначені умови договору та приписи Цивільного кодексу України обов`язок у відповідача, як покупця, виникає після належного виконання позивачем, як постачальником, обов`язку з поставки відповідного товару. Однак, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлювались обставини належного виконання позивачем, як постачальником, обов`язку з поставки відповідного товару. Зокрема суди не встановили обставини наявності факту поставки позивачем товару (його кількість, асортимент тощо) та наявності факту відмови відповідача від прийняття такого товару».
У справі № 922/2115/19 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 4 360 664,02 грн. заборгованості за договором поставки від 04.02.2019 № 04/02-2, у тому числі: 4  085  633,85 грн. основної заборгованості за поставлений товар та 275    030,17 грн. пені. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного сторонами договору позивач поставив відповідачу товар, однак останній здійснив лише часткову його оплату, у зв`язку з чим наявна заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку з урахуванням пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язання з оплати товару.
Верховний Суд у постанові від 03.06.2022 зазначив, що: «двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
Надаючи оцінку умовам укладеного сторонами договору, суди попередніх інстанцій встановили, що найменування конкретної партії товару, умови поставки (порядок відвантаження), строк поставки товару, його вартість та строк оплати погоджуються сторонами шляхом укладення додатків до договору, а факт передачі товару покупцю має підтверджуватися видатковою накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей».
Колегія суддів зазначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника його обов`язку (ст. 509 ЦК України   ,   ст. 173 ГК України). Відповідно до положень   ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів   цивільного законодавства, а за відсутності   таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто виконання двостороннього договору поставки (який зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків) пов`язується з узгодженими у ньому сторонами умовами, а якщо такі відсутні - то відповідно до звичаїв ділового обороту   або інших вимог, що звичайно ставляться.
У справі № 909/399/24 судами встановлено, що вчинені сторонами дії вказують на те, що мають місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, підтвердженням чого є рахунок на оплату № 819 від 23.12.2021 та платіжна інструкція № 260 від 23.12.2021 про часткову попередню оплату   товару в сумі 55 800 грн. Ці обставини сторонами не заперечуються.
При цьому суди дійшли висновку, що у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021 позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем із складу постачальника за наявності довіреності та паспорта, а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами. Водночас, строку зобов`язання відповідача здійснити повну оплату не встановлено. З поданих доказів не вбачається   ні обов`язку, ні права постачальника здійснювати поставку товару за місцем знаходження відповідача, натомість   випливає обов`язок/право відповідача забрати товар зі складу, при умові здійснення повної оплати за нього. 
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Залежно від моменту, з якого договір вважається укладеним, розрізняють консенсуальні договори - вважаються укладеними з моменту, як тільки сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору, що має знайти відображення у формі, яка передбачена для даного виду договору; та реальні договори - є дійсними лише після вчинення на основі досягнутої згоди певної дії з передачі предмета договору (перевезення вантажу, позика, дарування).
Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов договору, що підтверджується його підписанням сторонами. Отже, сторона, яка не здійснила попередню оплату за договором купівлі-продажу (поставки), всупереч своїм договірним обов`язкам не може вважати договір неукладеним, а обов`язки зі здійснення попередньої оплати неіснуючими. 
Суди обох інстанцій у справі № 909/399/24, враховуючи, що у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021 позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем із складу постачальника за наявності довіреності та паспорта, а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами, фактично виходили з того, що у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару в повному обсязі, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникло, а тому здійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати не надає йому права вимагати оплати такого товару, як і обов`язку покупця прийняти товар не зі складу постачальника.
Оспорюючи відповідні висновки скаржник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31.08.2022 у справі № 464/2728/15-ц щодо застосування ст. 664 ЦК України.
Так у вказаній постанові зазначено позовні вимоги з посиланням на обставини невиконання відповідачем     зобов`язань за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна логістична компанія" (далі - ТОВ "Універсальна логістична компанія")      від 07.12.2011 в частині оплати вартості частки в статутному капіталі товариства.
Верховний Суд зазначив, що: «відповідно до частини першої статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Тобто, на загальних засадах, визначених статтею 664 ЦК України, момент передачі об`єкта купівлі-продажу - це момент вручення цього об`єкта покупцеві. Проте частку у статутному капіталі неможливо передати фізично. На підтвердження умов договору відчуження сторони можуть скласти акт приймання-передачі».
Відтак правовідносини у справі № 464/2728/15-ц та розглядуваній не є подібними з огляди на підстави позовів, матеріально-правове регулювання відносин та фактичні обставини справ.
В свою чергу, відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Як вже було зазначено, у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021 позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем із складу постачальника за наявності довіреності та паспорта, а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку в частині, що направлення позивачем товару за місцем знаходження відповідача - свідчать про односторонню зміну умов договору та не узгоджується з вимогами чинного законодавства. 
Посилання позивача на те, що відповідач зобов`язаний був прийняти товар за своїм місцезнаходженням не відповідають встановленим судами обставинам щодо погодження умов відповідного договору, оскільки позивач повинен усвідомлювати необхідність підтвердження своїх дій нормами закону або умовам договору, і у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021 він сам визначив умови, за яких ним буде здійснено поставку товару відповідачу. Відтак, в цій частині суди дійшли правильних висновків. 
Водночас колегія суддів вважає передчасними висновки судів, що отримання відповідачем товару, визначеного в рахунку та частково сплаченого платіжною інструкцією, залежить від волевиявлення останнього, адже в рахунку зазначено «повідомлення про оплату є обов`язковим» - чого немає в цьому випадку, і з моменту часткової проплати пройшло два роки, а сторони в цей період не узгоджували   умов як поставки так і сплати.
Позивач вважає, що суди висновуючи, що строку зобов`язання відповідача здійснити повну оплату не встановлено, повинні були виходити з положень ст. 530 ЦК України (якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства) та посилається на неврахування ними постанови Верховного Суду від 04.04.2023 у справі № 916/1349/21.
При цьому у зазначеній справі Верховним Судом досліджувалося питання щодо застосування ст.ст. 530, 607 ЦК України і суд, у контексті доводів касаційної скарги й підстав касаційного оскарження, мав відповісти по черзі на такі питання: по-перше, чи є визначена сторонами вказівка на певні обставини подією, яка неминуче має настати; по-друге, які правові наслідки погодження також умови у договорі; по-третє, чи є у такому разі припиненим зобов`язання внаслідок неможливості його виконання (кредитора - поставити новий товар; боржника - оплати раніше поставлений товар).
У справі № 916/1349/21 Верховний Суд зазначив, що: «застосування норми частини першої статті 530 ЦК України до встановлених судами обставин справи дає підстави для висновку, що у договорі (угоді про співробітництво) термін виконання боржником обов`язку не встановлений, оскільки здійснення черговою платежу обумовлено реалізацією права однієї із сторін (подання заявка) та вчинення іншою певних дій (відвантаження товару після одержання вимоги покупця), що з огляду на конкретні обставини справи не є подією, яка неминуче має настати. 
Строк договору в частині поставки товару закінчився 31.12.2018, не був продовжений сторонами…
…Договір купівлі-продажу є взаємно зобов`язуючим, тобто кожна сторона має права та обов`язки. В угоді про співробітництво передбачено відвантаження товарів окремими партіями (обставина, що зумовлює виникнення у покупця обов`язку здійснити черговий платіж в рахунок погашення заборгованості) лише за заявкою покупця (відповідача), що є його правом. Реалізувати таку можливість (право) покупець може лише під час дії договору.
Те, що на момент укладення угоди про співробітництво строк дії договору вже закінчився, про що вказав суд апеляційної інстанції, жодним чином не виключає, що визначена сторонами умова оплати товару (подія) залежить від настання певних обставин за наявності волі зобов`язаної сторони, але не містить такої ознаки, як неминучість її настання. 
Наведене є підставою для висновку, що у розмінні статті 530 ЦК України термін виконання боржником обов`язку щодо оплати не був встановлений в угоді про співробітництво.
Не є погоджена умова й строком виконання зобов`язання, який визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
З огляду на цей висновок та обставини справи (до уваги беруться усталена практика відносин між сторонами, зміст переговорів, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін) у спірних правовідносинах кредитор має право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час за правилами частини другої статті 530 ЦК України, а боржник повинен був виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги…
…Домовленість сторін про врегулювання своїх відносин у спосіб, який не дає змоги визначити цей строк у значенні цих понять, що наведено у статтях 251, 252 ЦК України, не матиме наслідком недійсності відповідної частини договору, оскільки у такому разі слід виходити з того, що сторони не використали можливість визначити строк (термін) на власний розсуд, а відповідна умова є непогодженою.
Тому у спірних правовідносинах застосовуються загальні положення статті 530 ЦК України, що встановлює строк (термін) виконання зобов`язання у випадках, коли його не встановлено договором, з урахуванням вимог інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України)».
Колегія суддів вважає, правовідносини у справах № 909/399/24 та № 916/1349/21 не є подібними за підставами позову та фактичними обставинами цих справ.
Водночас, з приводу умов оплати товару Верховний Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.08.2023 у справі № 927/211/22 викладено такі висновки:
«…48. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст.530 ЦК (ст.663 ЦК).
49. Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
50. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст.530 ЦК. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст.538 ЦК (ч.1 ст.693 ЦК).
51. Згідно з ч.1 ст. 664 ЦК обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар…
…67. Відповідно до наведених вище приписів чинного законодавства продавець, який не отримав попередню оплату за товар, який ще не перейшов у власність покупця, має право скористатися одним із наступних способів захисту: 1) стягнути суму попередньої оплати відповідно з умовами договору і продовжувати виконувати договір; 2) розірвати договір та вимагати компенсації збитків. 
68. Покупець, який не здійснив попередню оплату відповідно до умов договору, є стороною, яка порушила зобов`язання. Втім, керуючись вказаним висновком Верховного Суду, суд має відмовити продавцю у стягненні попередньої оплати за товар, мотивуючи це тим, що до покупця ще не перейшло право власності на товар (не виконано поставку). Надання покупцю, який порушив умови договору, такого додаткового захисту порушує розумний баланс між захистом інтересів сторін договору, адже суд має захистити права та інтереси саме тієї сторони, щодо якої відбулося порушення договору (постраждалої сторони), а не тієї, яка порушила договір (порушника). 
69. Відмовляючи у стягненні попередньої оплати, суд позбавляє продавця права вибору, передбаченого ЦК - наполягати на виконанні в натурі укладеного договору чи вимагати його розірвання та стягнення збитків. 
70. Більше того, така правова позиція Верховного Суду по суті змушує продавця, зацікавленого у виконанні договору, на власний ризик здійснити виконання (поставку товару) без отримання попередньої оплати, що суперечить приписам частин 3, 4 ст.538, частинам 3, 4 ст. 292 ЦК та умовам договору….
…77. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов договору, що підтверджується його підписанням сторонами. Отже, сторона, яка не здійснила попередню оплату за договором купівлі-продажу, всупереч своїм договірним обов`язкам не може вважати договір неукладеним, а обов`язки зі здійснення попередньої оплати неіснуючими. 
78. Якщо сторона втратила інтерес до виконання договору, зокрема до придбання товару, або не вносить попередню оплату через порушення своїх обов`язків продавцем, то така сторона може скористатися правом розірвання договору. Без здійснення відповідних дій її обов`язки з внесення попередньої оплати, передбачені договором, не є припиненими або виконаними, і відповідно інша сторона може звернутися до суду для стягнення відповідних сум заборгованості за договором в примусовому порядку. 
79. З огляду на зазначене, Об`єднана палата дійшла висновку про наявність підстав для відступу (уточнення) висновків щодо застосування ст.538 ЦК, викладених в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 908/523/18, від 29.01.2020 у справі №903/154/19, від 25.02.2020 у справі №922/1705/19. Системне тлумачення ст.538, ч.2 ст.625, ч.1 ст.655, ст.692, ч.1 ст.697 ЦК дозволяє дійти висновку про те, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати від покупця оплати товару, сплати процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, навіть якщо товар ще не був переданий продавцем у власність покупця. При цьому суд повинен враховувати заперечення іншої сторони (покупця) щодо невиконання продавцем своїх інших зустрічних зобов`язань, передбачених договором (не виставлення рахунку-фактури, неповідомлення інформації про готовність товару до відправки, передбаченої договором, недопуск представників покупця для огляду та перевірки товару тощо). Покупець, заперечуючи проти вимоги продавця про стягнення попередньої оплати, також може доводити очікувану неможливість виконання продавцем свого зобов`язання з передачі товару в натурі (знищення, втрату товару) або істотну затримку у виконанні продавцем своїх обов`язків з передачі товару (очікуване істотне порушення)».
В цій частині колегія суддів зауважує, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати від покупця оплати товару, сплати процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, навіть якщо товар ще не був переданий продавцем у власність покупця, і враховуючи положення ст. 693 ЦК України - якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до   статті 530   цього Кодексу.
Проте у відповідному висновку об`єднаної палати Верховного Суду також зазначено, що суд повинен враховувати заперечення іншої сторони (покупця) щодо невиконання продавцем своїх інших зустрічних зобов`язань, передбачених договором (не виставлення рахунку-фактури, неповідомлення інформації про готовність товару до відправки, передбаченої договором, недопуск представників покупця для огляду та перевірки товару тощо). Покупець, заперечуючи проти вимоги продавця про стягнення попередньої оплати, також може доводити очікувану неможливість виконання продавцем свого зобов`язання з передачі товару в натурі (знищення, втрату товару) або істотну затримку у виконанні продавцем своїх обов`язків з передачі товару (очікуване істотне порушення).
Тобто право продавця вимагати від покупця оплати товару не означає автоматичного обов`язку для суду задовольнити такі вимоги, оскільки у таких випадках також потрібно досліджувати заперечення покупця, які випливають з конкретних правовідносин.
У цій справі суди встановили, що з моменту часткової проплати пройшло два роки, і сторони в цей період не узгоджували   умов, як поставки так і сплати, тобто після спливу двох років позивач самостійно вирішив поставити відповідний товар та з недотриманням виставлених ним же умов у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021.
Втім це не може позбавляти права продавця вимагати оплати за укладеним договором за відсутності встановлених судам обставин, зокрема, відмови покупця від договору тощо, а тлумачення ст. 538, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 655, ст. 692, ч.1 ст. 697 ЦК дозволяє дійти висновку про те, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати від покупця оплати товару, сплати процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, навіть якщо товар ще не був переданий продавцем у власність покупця.
Статтею 693 ЦК України (ч. 1) передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до   статті 530   цього Кодексу.
Обираючи варіант реалізації розсуду суду, слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункт 7.11)).
Тлумачення змісту договору не може бути таким, що призводитиме до неможливості виконання договірного зобов`язання взагалі і ніколи (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 740/2904/17 (провадження № 61-15352св20), від 12 січня 2022 року № 754/4475/19 (провадження № 61-5491св21)).
Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 такого змісту: « 6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні».
Зміст цього принципу полягає у тому, що у випадку, якщо суд при вирішенні спору дійде до переконання, що позивач на обґрунтування своїх вимог та заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, то суд має право самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію та застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Відтак, колегія суддів вважає передчасним висновок судів обох інстанцій про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми оплати за товар (130 225, 51 грн), та як результат - нарахованих 854, 25 грн 3% річних та 1 095, 35 грн інфляційних втрат.
У даному випадку Суд керується висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.08.2023 у справі № 927/211/22, та положеннями ст. 693 ЦК України. 
Крім цього, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК (ст. 663 ЦК).
Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (ч.4 ст.538 ЦК).
Відповідно до наведених вище приписів чинного законодавства продавець, який не отримав попередню оплату за товар, який ще не перейшов у власність покупця, має право скористатися одним із наступних способів захисту: 1) стягнути суму попередньої оплати відповідно з умовами договору і продовжувати виконувати договір; 2) розірвати договір та вимагати компенсації збитків (див. п. 67 постанови Верховного Суду від 18.08.2023 у справі № 927/211/22).
Оскільки у рахунку на оплату товару № 819 від 23.12.2021 позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем зі складу постачальника за наявності довіреності та паспорта, а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами, суди дійшли обґрунтованого висновку в частині, що направлення позивачем товару за місцем знаходження відповідача - свідчать про односторонню зміну умов договору та не узгоджується з вимогами чинного законодавства, проте вказані висновки стосуються зобов`язання відповідача прийняти товар відправлений за його місцезнаходженням (відповідача). Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що якщо суди попередніх інстанцій визначили, що така вимога прийняти товар у перевізника Нова Пошта не обґрунтована, то на цій підставі суди попередніх інстанцій повинні були ґрунтувати відмову у задоволені вимог саме про стягнення збитків в частині витрат на транспортування і зберігання спірного товару перевізником Нова Пошта, а не відмову у задоволенні всього позову. 
При цьому судами не встановлено, що у рахунку №819 від 23.12.2021 вказано з якого місця має бути здійснено самовивіз спірного товару. Водночас із заявленого у цій справі позову вбачається, що позивач просив зобов`язати суд відповідача прийняти товар, який знаходиться в складському приміщенні за адресою: 04136, м. Київ, вул. Віктора Некрасова, буд.1-3 на платному зберіганні в ТОВ «ОБОЛОНЬ ЕСТЕЙТ», код ЄДРПОУ 43996331, яке уповноважено його віддати відповідачу. 
Як встановлено судами, у вимозі №1 від 12.01.2024, яка направлена поштою 15.01.2024, позивач повідомив   відповідачу,   що товар знаходиться   на платному зберіганні   у відділенні Нова Пошта №1 у   м. Івано-Франківську та вимагав забрати товар із зазначеного місця знаходження та його оплатити.
25.01.2024 позивач передав товар на зберігання, про що уклав договір   зберігання № ВЗ 1/01/2024 від 25.01.2024. Зберігачем по договору є ТОВ «Оболонь Естейт».
У вимозі №2 від 15.02.2024, яка направлена відповідачу 16.02.2024   позивач повідомив відповідачу,   що товар знаходиться на зберіганні   у складському приміщенні   у ТОВ «Оболонь Естейт»,   вимагав прийняти і оплатити товар. 
Відповідно до положень ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Відповідно до ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 690 ЦК України якщо покупець без достатніх підстав зволікає з прийняттям товару або відмовився його прийняти, продавець має право вимагати від нього прийняти та оплатити товар або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
У цьому контексті Верховний Суд вважає слушними посилання скаржника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень ст.ст. 666, 670, 672, 678, 686, 689, 690, 692 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.09.2020 у справі № 920/618/18, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 07.02.2023 у справі № 910/8872/21, від 28.05.2019 у справі № 916/1913/18, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено обставин справи, за якими у відповідача були передбачені статтями 666, 670, 672, 678, 686 ЦК України правові підстави для відмови у прийнятті та оплаті спірного товару. 
Відтак, суди обох інстанцій дійшли також передчасного висновку про відмову в позові в частині зобов`язання відповідача прийняти товар, та, як наслідок - про відмову у відшкодуванні збитків за зберігання спірного товару зберігачем ТОВ «Оболонь Естейт», оскільки такі вимоги (про стягнення збитків, понесених у зв`язку із зберіганням товару) є похідними від вимог про зобов`язання відповідача прийняти товар, а тому їх задоволення залежить від наявності чи відсутності підстав для задоволення вимоги про прийняття товару. 
Відтак, Верховний Суд погоджується з доводами позивача про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права (ст.ст. 22, 530, 531, 625, 664, 689, 692 ЦК України) та неврахування відповідних висновків Верховного Суду, викладених у цій постанові в обґрунтування мотивів оцінки висновків судів попередніх інстанцій. Водночас, відповідно до положень ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Відтак, судові рішення (постанова апеляційного та рішення місцевого господарського судів) підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки  встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Крім цього, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до ст. 267 ГК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. 
Приписи ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає й інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.12.2020 у справі № 910/1144/19: «визнання за покупцем необмеженого у часі права надавати або не надавати замовлення (замовлень) на партію товару за договором фактично призводить до зміни ним умов договору в односторонньому порядку або односторонньої відмови від виконання. 
Припинення строку дії договору не свідчить про припинення зобов`язань за ним. Зазначене не ставиться у залежність від того, виконувала інша сторона дії, спрямовані на виконання умов договору чи ні».
Що ж до додаткової постанови суду апеляційної інстанції позивач зазначає, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21, від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23, оскільки відповідач не зазначив у заяві від 16.03.2025 поважних причин чому він до закінчення судових дебатів у справі в апеляційному суді не подав до апеляційного суду доказів своїх судових витрат, не обґрунтував таких поважних причин і не довів наявність цих поважних причин.
Так у справі № 285/5547/21, на яку посилається скаржник, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що рішення суду першої інстанції було ухвалене 27.12.2022, при цьому позивач звернувся із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, до якої додав докази їх понесення, протягом п`яти днів після його ухвалення (03.01.2023). Подані докази були датовані за період із 09.12.2021 до 03.08.2022, тобто до моменту ухвалення рішення суду першої інстанції. Відтак Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, мотивовану тим, що зміст цієї заяви не містив обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.
У постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказав, що попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції становить 10 000   грн; до відзиву додані ордер АТ №1054325 від 14 листопада 2023 року та докази направлення відзиву апелянту; 29.11.2023 прийнята постанова Івано-Франківського апеляційного суду по суті спору, і тільки 01.12.2023 представник ПАТ «Прикарпаттяобленерго» звернувся з клопотанням (заявою), в якій просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу. Відтак, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про задоволення заяви представника ПАТ «Прикарпаттяобленерго» про стягнення витрат на на професійну правничу допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17.06.2025 передав касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбіо Транс-Сервіс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, рішення Господарського суду Івано-франківської області від 23.10.2024 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 909/399/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23  щодо застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України (які є аналогічними положенням ч. 8 ст. 129, ч.1 ст. 221 ГПК України). Колегія суддів вважаєла що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. При цьому за обставин неподання стороною відповідних доказів на підтвердження розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, проте за умови здійснення ним відповідної заяви про їх подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів, можливо врахувати надані докази на підтвердження розміру судових витрат до поданої протягом п`яти днів (з урахуванням вихідних) заяви про ухвалення додаткового рішення суду. Також колегія суддів вважала, що в даному випадку також наявна виключна правова проблема, яка полягає у тому, що наявна різна практика Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України (які є аналогічними положенням ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України) та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України.
Водночас ухвалою від 21.07.2025 Велика Палата Верховного Суду справу № 909/399/24 (провадження № 12-37гс25) разом з касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо транс-сервіс» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024, на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 повернула відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду зазначивши, що висновки, від яких пропонується відступити, сформульовані КЦС ВС за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у справі № 909/399/24. Також зазначено, що КГС ВС в ухвалі про передачу не виклав проблемного правозастосування при вирішенні справ саме у подібних правовідносинах, в яких суди різних юрисдикцій чи інстанцій сформували б різну практику щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України    (ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України), а передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду була б необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, крім того, не навів аргументів, чому це правове питання не може бути вирішене самим КГС ВС під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з матеріалів справи № 909/399/24 вбачається, що у відзиві від 07.01.2025 на апеляційну скаргу відповідач заявив попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, та зазначив про надання відповідних доказів у передбачені процесуальним законом строки.
Протягом п`яти днів після ухвалення апеляційним судом постанови по суті спору від 12.03.2025, а саме 16.03.2025, подав заяву щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до якої долучив докази, що підтверджують заявлений розмір судових витрат (зокрема, акт приймання-передачі наданих послуг, звіт про надання послуг, прибутковий касовий ордер), сформовані 14.03.2025, а отже, після 12.03.2025, що й зумовило відсутність підстав для відмови у задоволенні вказаної заяви відповідача апеляційним судом у зв`язку з необхідністю обґрунтування відповідачем поважних причин неподання відповідних доказів до закінчення судових дебатів у справі.
Втім, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень з направленням справи № 909/399/24 на новий розгляд до суду першої інстанції, додаткова постанова суду апеляційної інстанції також підлягає скасуванню, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення учасників справи, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, і в залежності від встановлених обставин, вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. 
Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Оскільки постанова Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, додаткова постанова Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 та рішення Господарського суду Івано-франківської області від 23.10.2024 у справі № 909/399/24 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України, не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбіо Транс-Сервіс" задовольнити частково.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, рішення Господарського суду Івано-франківської області від 23.10.2024 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 909/399/24 скасувати.
Справу № 909/399/24 направити на новий розгляд до Господарського суду Івано-франківської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                       Могил С.К.   
Судді:                                                                                              Волковицька Н.О.
                                                                                                       Случ О.В.