Справа № 161/1337/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/887/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Виконавчий комітет Луцької міської ради, про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що у період з лютого 2018 року по вересень 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач указував, що відповідач наразі виїхала за кордон, де постійно проживає, а донька проживає з ним та перебуває на повному його утриманні, тобто він постійно самостійно виховує та утримує доньку.
Зазначав, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне йому для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/10 частки всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття; встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої доньки.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року позов задоволено частково.
Ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/10 частки від її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погодившись із даним рішенням суду в частині вимог щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в цій частині.
В обґрунтування скарги зазначає, що судом не враховано факту свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, що є порушенням норм матеріального права. Також не взято до уваги наявність обставин, що свідчать про самостійне виховання та утримання ним як батьком неповнолітньої доньки. Не враховані судом і найкращі інтереси дитини.
Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 , який брав участь через систему відеоконференцзв`язок, підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 , яка вважається повідомленою згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК, та третя особа Виконавчий комітет Луцької міської ради, який подав заяву про розгляд справи за відсутності представника, в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про час та місце судового засідання належним чином, що дає можливість розглядати справу за відсутності цих учасників справи, відповідно до норм ч.2 ст.372 ЦПК України .
Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 подала суду апеляційної інстанції нотаріально завірену заяву про визнання нею позову та про розгляд справи без її присутності.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки апеляційна скарга стосується висновків суду лише в частині позовних вимог щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, тому в іншій частині рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядається та на предмет законності й обґрунтованості не перевіряється.
Заслухавши представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини, суд керувався тим, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у цій частині без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок обох батьків виховувати та утримувати дитину є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, тому такі вимоги є безпідставними.
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає з таких підстав.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Судом встановлено, що у період з лютого 2018 року по вересень 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року №161/21656/20 місце проживання дитини визначено з позивачем.
На даний час дитина зареєстрована та фактично проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з актом обстеження умов проживання від 31 грудня 2024 року, який складений спеціалістами Служби у справах дітей Луцької міської ради, дитині за вказаною адресою створені належні умови для її проживання та розвитку.
Згідно із витребуваними судом відомостями органів Державної прикордонної служби України, востаннє відповідач 01 жовтня 2024 року виїхала за межі території України в Республіку Польщу та не поверталася. Також відповідач перебувала на території України у періоди з 19 червня 2022 року по 24 травня 2023 року, з 21 липня 2023 року по 24 липня 2023 року, з 21 вересня 2024 року по 01 жовтня 2024 року. Також представник позивача пояснив у судовому засіданні апеляційного суду, що ОСОБА_3 перебувала в м. Луцьку в червні 2025 року, що підтверджено поданою до матеріалів справи її заявою від 09.06.2025 року про визнання позову, завіреною приватним нотаріусом Моравецьким В. Р.
Відповідно до пояснень в суді першої інстанції свідка ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача та фактично проживає разом з ним та онукою у АДРЕСА_1 , відповідач виїхала за кордон та рідко спілкується з донькою. Востаннє приїжджала в Україну у вересні-жовтні 2024 року та декілька днів жила з донькою у будинку, з її дозволу.
Орган опіки та піклування надав суду висновок про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини. Цей висновок мотивований результатами опитування ОСОБА_5 (матері позивача) та самої дитини.
Отже, на підставі поданих сторонами у справі доказів суд дійшов правильного висновку, що спірні правовідносини виникли з приводу встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, який необхідний заявнику для підтвердження права на отримання відстрочки від призову під час мобілізації, а також з приводу стягнення аліментів на дитину.
Особисті немайнові права й обов`язки батьків та дітей, зокрема, щодо участі батьків у вихованні дитини, регулюються та визначаються в порядку Глави 13 СК України, а обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання встановлені Главою 15 СК України.
Цими нормами права, передусім, визначається, що мати, батько дитини мають рівні права та обов`язки щодо дитини (частина 1 статті 141 СК України), в тому числі переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України), право на безперешкодне спілкування з дитиною, крім випадків, коли таке право обмежено законом (стаття 153 СК України).
Тому наслідком таких прав стає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 СК України) та утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
В той же час, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків вже є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК України), зокрема, передбаченої статтями 164, 170 СК України та статтею 196 СК України.
Батькам дитини надається право на звернення до суду за захистом як своїх прав, так і прав дитини (статті 154 СК України), зокрема, шляхом пред`явлення позову одним із батьків до іншого з покладенням відповідальності за ухилення від виховання та утримання спільної дитини, якою переважно, в розумінні цивільної відповідальності, є позбавлення батьківських прав при ухиленні від виконання покладених обов`язків або стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів при ухиленні від виконання обов`язку з утримання дитини. Наведені способи захисту сімейних прав та інтересів під час розгляду цивільної справи не потребують окремого встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків при ухиленні іншого батька, так як за своєю суттю є лише обставинами, що підлягають встановленню судом під час вирішення спорів між батьками стосовно виховання чи утримання спільної дитини на підставі належних та допустимих доказів, що підлягають оцінці судом.
Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з установленням обставин невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій в його постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 .
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 ).
Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
З цих підстав судом апеляційної інстанції не береться до уваги подана 08.07.2025 року відповідачкою ОСОБА_3 нотаріальна заява про визнання даного позову та не може бути задоволено позовні вимоги зі скасуванням оскаржуваного судового рішення.
У цій справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини та потребується дослідження й врахування інтересів дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що після розірвання шлюбу відповідачка виїхала за межі території України, дитина продовжує проживати із ним та перебуває на повному його утриманні і вихованні.
Разом із тим вказав, що усі питання щодо виховання та утримання дитини він вирішує самостійно, без участі та підтримки з боку матері дитини. Відповідачка тривалий час повністю ігнорує виконання своїх материнських обов`язків, залишила дитину батьку та не докладає жодних зусиль для створення належних умов для проживання дитини.
Разом з тим, на підставі пояснень свідка судом було встановлено, що матір періодично контактує з дитиною, а у вересні-жовтні 2024 року 3 дні перебувала з дитиною та жила безпосередньо у будинку позивача. Тобто, мати в певній мірі бере участь у вихованні дитини. Також взято до уваги, що судом вирішено спір про стягнення з неї аліментів на дитину.
Отже, перевіряючи ці аргументи позивача, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані ним докази.
Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, мати дитини ОСОБА_3 не є померлою, не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісті або безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, не є тяжко хворою, внаслідок чого не може взагалі брати участь у вихованні дитини, а перебуває за межами України. Виховання своєї дитини є обов`язком батьків та невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в суді не доведено, а відтак відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_2 та задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті судове рішення про відмову у позові в оскаржуваній частині, тому не вбачає підстав для його скасування або зміни.
За таких обставин судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог і колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги та скасування законного і обґрунтованого судового рішення у відповідності до статті 375 ЦПК України.
       Керуючись ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення
Рішення Луцького міськрайонного  суду Волинської області від 26 травня 2025 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді