ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 570/5006/21
провадження № 61-14727св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
судді-доповідача - Сердюка В. В., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко О. М., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - виконувач обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області,
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , 
та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє Ошурко Йосип Миколайович , на рішення Рівненського районного суду Рівненської області 
від 30 травня 2023 року у складі судді Гнатущенко Ю. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у складі колегії суддів Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року виконувач обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області звернувся до суду з позовом
до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (далі -                                 ГУ Держгеокадастру у Рівненській області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 01 серпня 2022 року, просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність»;
- скасувати рішення державного реєстратора від 11 листопада 2021 року
№ 61530455 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області;
- витребувати у ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області земельну ділянку загальною площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
 
Позов мотивовано тим, що Городоцька сільська рада Рівненського району Рівненської області (далі - Городоцька сільська рада) рішенням від 27 червня                  2019 року  № 2143 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства» затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,8087 га, кадастровий номер 5624683300:07:033:0134 ОСОБА_1 за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення комунальної власності в с. Городок Городоцької сільської ради та передала зазначену земельну ділянку                 у приватну власність ОСОБА_1 . На підставі вказаного рішення 04 липня                 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .
 
Позивач вказував, що ОСОБА_1 , свідомо знаючи, що він отримав у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення шляхом приватизації, повторно звернувся до ГУ Держгеокадастру у Рівненській області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення 
у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
 
ГУ Держгеокадастру у Рівненській області наказом від 08 жовтня 2019 року № 2506 затвердило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,0207 га ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
 
На підставі вказаного рішення державний реєстратор виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Левчук Ю. С. 10 грудня 
2019 року зареєстрував право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, площею 1,0207 га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1983197556246).
 
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 вдруге надано безкоштовно земельну ділянку з тим самим цільовим призначенням, а саме для ведення особистого селянського господарства.
 
Надалі на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня                    2020 року, серія та номер 506, ОСОБА_1 вказану земельну ділянку відчужив ОСОБА_3 , розмір частки 2/5, ОСОБА_4 , розмір частки 2/5 та 
ОСОБА_5 , розмір частки 1/5, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
З урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 124 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадян може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. 
 
ОСОБА_1 на час отримання спірної земельної ділянки (наказ                                        ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506) вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (рішення Городоцької сільської ради від 27 червня 2019 року № 2143). Отже, всупереч вимог статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ОСОБА_1 приховав той факт, що раніше ним на підставі рішення Городоцької сільської ради Рівненського району від 27 червня 2019 року № 2143 фактично використано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рівненський районний суд Рівненської області рішенням від 30 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, позов виконувача обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області задовольнив.
 
Визнав незаконним та скасував наказ ГУ Держгеокадастру у Рівненській області  від 08 жовтня 2019 року № 2506 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність».
 
Скасував рішення державного реєстратора від 11 листопада 2021 року
№ 61530455 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована
на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
 
Витребував у ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області земельну ділянку загальною площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
 
Стягнув на користь Рівненської обласної прокуратури із ГУ Держгеокадастру 
у Рівненській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 
по 2 270,00 грн з кожного.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, оскільки наказ 
ГУ Держгеокадастру у Рівненській області, який став підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки із державної власності, прийнятий незаконно.
 
Надаючи оцінку незаконності оскаржуваного наказу, суд першої інстанції керувався тим, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
 
Встановивши, що ОСОБА_8 на час видачі ГУ Держгеокадастру у Рівненській області спірного наказу всупереч вимог частини четвертої статті 116 ЗК України використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Городоцької сільської ради від 27 червня 2019 року № 2143 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства» та вже безоплатно отримав у власність земельну ділянку площею 0,8087 га, кадастровий номер 5624683300:07:033:0134, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення в с. Городок на території Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області.
 
Також суди вказали, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 та скасування рішення державного реєстратора від 11 листопада 2021 року                           № 61530455 відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є обґрунтованими, перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено, оскільки втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Водночас ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця земельної ділянки.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
1. 12 жовтня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою
на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 травня
2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року
у вказаній справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
2. 13 жовтня 2023 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє Ошурко Й. М. , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою
на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 травня
2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року
у вказаній справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
1. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 ,посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував статтю 388 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада               2021 року у справі № 925/1351/19, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 912/2797/21 та постановах Верховного Суду                      від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 15 березня 2023 року                      у справі № 725/1824/20.
 
Також заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу
 
Зазначає, що позовні вимоги в частині оскарження рішення органу місцевого самоврядування за умови пред`явлення віндикаційного позову не є ефективним способом захисту та вказує, що суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року,                          від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі              № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого                 2020 року у справі № 922/614/19 та постанові Верховного Суду від 22 червня                 2022 року у справі № 676/1795/20.
 
Звертає увагу, що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно поклалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень та вказує, що суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 22 січня 2020 року у справі                    № 910/1809/18, від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, від 09 листопада                 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі                            № 914/3224/16, від 16 жовтня 2019 року у справі № 633/1738/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.
 
ОСОБА_2 як набувач земельної ділянки за договором купівлі-продажу                          від 11 листопада 2021 року не знав і не міг знати про наявність перешкод для вчинення правочину, оскільки не знав та не знає ОСОБА_1 , а тому не знав і не міг знати, що ця особа могла отримати земельну ділянку з порушенням закону. Звертає увагу, що він придбавав земельну ділянку в інших осіб і будь-яких перешкод для укладення договору купівлі-продажу не було.
 
2. У касаційній скарзі  ОСОБА_4 , в інтересах якого діє Ошурко Й. М. ,посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував статтю 388 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 26 червня 2019 року                у справі № 669/927/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 912/2797/21, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, 
від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20. Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 є ідентичними доводам касаційної скарги  ОСОБА_2 .
 
Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у касаційних скаргах посилаються на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу (судами не досліджено у повній мірі зібрані у справі докази).
 
Доводи відзивів на касаційні скарги
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Ошурко Й. М., Рівненська обласна прокуратура вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
У відзиві на касаційні скарги  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 ,та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє Ошурко Й. М. , ГУ Держгеокадастру                                у Рівненській області просить касаційні скарги задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 20 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзивів на касаційні скарги.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
У грудні 2023 року на адресу Верховного Суду надійшли витребувані матеріали справи.
 
Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2025 року призначив справу до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Городоцької сільської ради із заявою про виділення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Городок Рівненського району площею 
1,0 га. Зазначав, що правом на безоплатну приватизацію не скористався                     (т. 1, а. с. 28).
 
Городоцька сільська рада рішенням від 13 лютого 2019 року № 2022 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», розглянувши заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства надала дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в с. Городок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,81 га                із земель комунальної власності (т. 1, а. с. 27).
 
25 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Городоцької сільської ради із заявою про затвердження розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Городок та передачі у власність (т. 1, а. с. 29).
 
Городоцька сільська рада рішенням від 27 червня 2019 року № 2143 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства» затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,8087 га (кадастровий номер 5624683300:07:033:0134) ОСОБА_8 за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення в с. Городок на території Городоцької сільської ради. Надала ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,8000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Городок на території Городоцької сільської ради (т. 1, а. с. 30).
 
01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Рівненській області та відповідно до статті 118 ЗК України просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,0207 га, яка розташована на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі - Великиомелянівська сільська рада) для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності. У заяві ОСОБА_1 повідомив, що не скористався своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території України                  (т. 1, а. с. 22)
 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 22 липня 2019 року № 1693 надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Великоомелянської сільської ради. Орієнтовний розмір земельної ділянки 1,0207 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 23).
 
25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ Держгеокадастру у Рівненській області та відповідно до статті 118 ЗК України просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 
1,0207 га, для ведення особистого селянського господарства на території Великоомелянської сільської ради та надати її у власність. Кадастровий номер земельної ділянки 5624682000:04:028:0930 (т. 1, а. с. 24).
 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,0207 га ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, на території Великоомелянської сільської ради. Передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,0207 гектара (кадастровий номер 5624682000:04:028:0930) для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області (т. 1, а. с. 25).
 
За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2020 року, серія та номер 506,                  ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , розмір частки 2/5, ОСОБА_4 , розмір частки 2/5 та ОСОБА_5 , розмір частки 1/5.
 
Цього ж дня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Чумак Т. В. зареєстровано право власності: ОСОБА_3 на 2/5 частки земельно ділянки з кадастровим номером 5624682000:04:028:0930 (номер запису про право власності 36781599), ОСОБА_4 на 2/5 частки земельної ділянки з кадастровим номером 5624682000:04:028:0930 (номер запису про право власності 36781760), ОСОБА_5 на 1/5 частки земельної ділянки з кадастровим номером 5624682000:04:028:0930 (номер запису про право власності 36781884).
 
23 вересня 2021 року та 11 жовтня 2021 року Рівненська окружна прокуратура зверталася листом до Великоомелянської сільської ради про виявлене порушення норм земельного законодавства (т. 1, а. с. 31-34). Листами від 24 вересня                        2021 року та від 25 жовтня 2021 року Великоомелянська сільська рада повідомила прокурора про те, що вони не заперечують проти представництва в судах їх законних інтересів Рівненською окружною прокуратурою відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (т. 1, а. с. 35, 36).
 
ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, площею 1,0207 гектара для ведення особистого селянського господарства на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідченого 
11 листопада 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Чумак Т. В., зареєстрованого в реєстрі № 1267 (т. 1, а. с. 121).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
 
Частинами першою, другою статті 78 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є:                         а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
 
Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;                  в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;                         г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
 
Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
 
Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
 
За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.
 
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:           1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
 
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду                             від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).
 
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки йогозадоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20).
 
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).
 
За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 
2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
 
Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку заявники посилаються в касаційних скаргах.
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , заперечуючи можливість витребування спірної земельної ділянки, зазначають, що вони є добросовісними набувачами. 
 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходили з того, що оспорюваним наказом ГУ Держгеокадастру 
у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506 ОСОБА_1 незаконно надано земельну ділянку площею 1,0207 гектара (кадастровий номер 5624682000:04:028:0930), оскільки він надав недостовірну інформацію та повторно отримав земельну ділянку для безоплатної приватизації, яку потім відчужив 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відповідних частках на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2020 року, серія та номер 506, а останні надалі відчужили ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11 листопада 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Чумак Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1267.
 
Суди вказали на обґрунтованість позовних вимог прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 та на те, що втручання держави у його право власності в цьому випадку є виправданим, оскільки порушення визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства, та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. На цій підставі суди дійшли висновку, що оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає правовій природі спірних правовідносин та не вбачається перешкод для застосування механізму, передбаченого у статті 388 ЦК України, позов у частині витребування земельної ділянки, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, у ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
 
Верховний Суд зауважує, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України                від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон                       № 4292-ІХ).
 
Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:
«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача
 
1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2.                Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г)  до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
             д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
 
Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
 
Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
 
Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави на підставі оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506, за яким ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 1,0207 гектара (кадастровий номер 5624682000:04:028:0930). Однак вказаний наказ прийнято із порушенням вимог статей 116, 118, 121 ЗК України, оскільки ОСОБА_1 уже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, ураховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, на підставі незаконного рішення компетентного державного органу, при цьому право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин, може використати один раз, тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України майно може бути витребувано в останнього набувача, однак з дотриманням його прав у випадку встановлення добросовісності. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 359/6247/21 (провадження № 61-10763св23)
 
Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень Закону № 4292-ІХ, необхідно встановити, чи є останній набувач - 
ОСОБА_2 добросовісним, чи підлягає стягненню на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір.
 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
 
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунені за касаційного розгляду справи постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних про витребування майна підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо позовних вимог прокурора про визнання протиправним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру та скасування рішення державного реєстратора
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що як правило суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 22 вересня 2020 року у справі 
№ 910/3009/18, провадження № 12-204гс19; від 22 червня 2021 року у справі                       № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20).
 
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
 
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
 
Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), 
від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
 
Отже, вимоги про визнання незаконним та скасування наказу органу державної влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з власності держави, та скасування рішення державного реєстратора самі по собі не відповідають належному способу захисту, а обставини невідповідності наказу органу державної влади Закону повинні встановлюватися у межах справи про витребування такого майна з чужого незаконного володіння.
 
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.
 
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду                        від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, провадження № 12-97гс19;                  від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, провадження № 12-157гс19).
 
Ураховуючи наведене, заявлені в цій справі прокурором позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення державного реєстратора не відповідають належному способу захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду                        від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20),                          від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20),                         від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
 
На наведене суди не звернули уваги та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог прокурора щодо визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» та скасування рішення державного реєстратора від 11 листопада                    2021 року № 61530455 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради.
 
За таких обставин касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково. Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 
2019 року № 2506 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» та скасування рішення державного реєстратора 
від 11 листопада 2021 року № 61530455 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради, підлягають скасуванню з ухваленням в означеній частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки підлягає скасуванню, а справа в цій частині позовних вимог - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
У зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області, скасування рішення державного реєстратора та відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині,
та у зв`язку зі скасуванням постанови апеляційного суду у частині позовних вимог про витребування земельної ділянки та направлення справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, постанова апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо стягнення на користь Рівненської обласної прокуратури із ГУ Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судового збору у розмірі по 2 270,00 грн з кожного також підлягає скасуванню.
 
Якщосудом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат(постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц, провадження N 61-39028св18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази. Верховний Суд виснує, що постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про витребування земельної ділянки підлягає скасуванню із направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.
 
За частинами першою?четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Враховуючи наведене, рішення Рівненського районного суду Рівненської області  від 30 травня 2023 року та постанова Рівненського апеляційного суду                                від 14 вересня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» та скасування рішення державного реєстратора від 11 листопада 2021 року № 61530455 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради, підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення в означеній частині про відмову в позові.
 
Постанова Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки підлягає скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року в частині залишення без змін рішення Рівненського районного суду Рівненської області                  від 30 травня 2023 року щодо стягнення з ГУ Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Рівненської обласної прокуратури судового збору у розмірі 2 270,00 грн з кожного підлягає скасуванню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 411, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє Ошурко Йосип Миколайович , задовольнити частково.
 
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог виконувача обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 08 жовтня 2019 року № 2506 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» та скасування рішення державного реєстратора                                   від 11 листопада 2021 року № 61530455 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,0207 га, кадастровий номер 5624682000:04:028:0930, що розташована на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року в частині залишення без змін рішення Рівненського районного суду Рівненської області                  від 30 травня 2023 року щодо стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Рівненської обласної прокуратури судового збору у розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень із кожного скасувати.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                          В. В. Сердюк   Судді                                                                                                               В. М. Ігнатенко                                                                                                                            С. О. Карпенко                                                                                                                            О. М. Ситнік                                                                                                                             І. М. Фаловська